Scénář:
Einošin ItóKamera:
Kacufumi SatóHudba:
Jutaka JamadaHrají:
Takahiro Sakurai, Nacuki Hanae, Kacujuki Koniši, Júki Fudžiwara, Fujuka Óura, Tóru Ókawa, Anri Kacu, Šintaró Asanuma, Júja Učida, Kóiči Sakaguči (více)Série(2) / Epizody(24)
Obsahy(1)
V Tokiu se dějí zvláštní vraždy. Díky důkazům na místě činu policie dospěje k závěru, že za útoky stojí ghúlové. Kamarádi z vysoké školy Kaneki a Hide přijdou s myšlenkou, že ghúlové se mohou převlékat za lidi, a proto je ještě nikdy neviděli. Jenže netuší, že jejich teorie by se mohla stát skutečností, když je jeden z nich napaden. (mikki089)
(více)Videa (4)
Recenze (8)
Tokyo Ghoul není seriál, který by mi předvedl velký a vychytralý příběh, ale dokáže pobavit pořádnou akcí. První řada mi nabídla docela slušný opening, docela zajímavou hlavní postavu a celkově i zbytek týmu a jejich přátelské/rodinné pouto. Když došlo na akci, tak ta byla neskutečná a když do toho hrála hudba od Jutaki Jamadiho, tak to byl ten správný randál, Auferstehung je tak úžasná skladba! Finální bitva byla top a vývoj postavy byl neskutečný, jenomže poté přišla druhá řada. Druhá řada mi nabídla velice špatný opening, který mi přišel tuplem mimo, protože i když se jednalo o přímé pokračování finále, tak proč se tam najednou objevilo X nových postav, které neznám? Buď se nic nekonalo nebo se jednal o chaos, ale epizoda (終雨) byla opravdu bombastická. Další seriál s podtitulem Re asi vynechám, abych si to více nezhoršil. Mé hodnocení: 7/10 ()
Tokyo Ghoul bylo vždy kontroverzní anime, protože kdo četl mangu, tak tvrdil, že se anime nedá sledovat, přišel často od těchto lidí hate na 2. sérii a další lidé to už hejtili jen protože to hejtil někdo jiný. Tokyo Ghoul to neměl jednoduché v těchto 2 sériích a to i kvůli tomu, že se snažil tehdy podat temnější drama míchaný s akcí, který ne vždy v té době fungoval. Co se tomuhle anime prostě nedá upřít, tak je fantastická hudba a atmosféra. Dokážu si představit, že kdyby na tomhle projektu padlo trochu více práce, kvalita mohla být diametrálně jinde. Anime tahají dolů ale některé nudné epizody nebo některé nesmyslné detaily, které spíše kazí zážitek. Osobně mi ale 1. i 2. série přišly super hlavně skrz právě tu atmosféru, hudbu a některé postavy, které měly vážně bohatou osobnost (u některých to naopak zas tak bohaté nebylo). Obecně bych dal těmto 2 sériím 7/10, protože mi to tak sedí v konstrastu s tím, co v tomto žánru existuje a co TG nabízí. ()
Rozjezd byl docela dobrý, pomalý, ale dobrý. Bohužel mám pocit, že s druhou sérií to šlo celé do kytek. Mám z toho prostě pocit, že tam toho strašně moc chybělo, většina věcí co se tam děje a to zejména ve druhé sérii není nijak vysvětlena. Nemám nejmenší tušení proč napadli tu věznici, netuším kdo byl ten borec, se kterým Kaneki ve věznici bojoval, proč s ním bojoval a proč už pak o něm nepadla ani zmínka ??? A naprosto stejný pocit jsem měl vlastně ze všeho co se tam odehrálo nic nebylo opodstatněné a všechny dějové linky byly neuzavřené. Prostě se tam objevovali postavy, které se zdáli, že by mohly být podstatné aby jsem je po jednom díle už neviděl. Jako ano, animace byla pěkná, ale třeba s těmi souboji si mohli taky trochu víc vyhrát. No a konec o tom ani nemluvím, taky otevřené a pro mě naprosto nepochopené, tak jako motivace všech postav. Když to shrnu, tak pěkný průměr. 5/10 ()
Zdravíčko. Nedávno jsem zas viděl klip z anime Tokyo Ghoula a jako čtenář mangy jsem se opět rozbrečel nad tou imitací dobré adaptace, co jsme dostali. Sepíšu zdě několik věcí, co v anime jsou příšerně udělaný a v manze mezitím naprosto skvěle. První problém je samotné studio. Studio Pierrot. Je známe hlavně jako tvůrce anime Naruta a Bleache. A pokud jste viděli aspoň část jednoho z zmíněných anime, tak víte, že animace není jejich silná stránka. Vlastně, oni obecně těch silných stránek moc nemají. Jsou ale mistři v tvorbě fillerů, aby si co nejvíc natáhli watchtime a profit z figurek. Zde je citát z jednoho fóra. "It’s Studio Pierrot. You know, the geniuses who made widely accepted anime like Naruto Fillerpuden and Bleach (my eyes out i hate this filler). It was an easy way to make a quick profit, simple as that." Taky si můžete všimnout, že se zaměřují na šónen anime, což je další problém TG anime. Studio Pierrot udělalo z brutální seinen mangy s deep myšlenkou a nádherným art stylem a symbolikou, kde ghúlové žerou lidi a trhají si končetiny, mutují a žerou jiné ghúly... Prakticky cenzurovaný fighting šónen anime s trash animací, trash příběhem a trash dabingem. K přirovnání, udělali z Berserka My Hero Academia se zombíky. Myslíte, že to nejde udělat dobře? Přesně tak. NEJDE. Další velký problém je délka anime. Víte, Tokyo Ghoul série má přibližně 320 chapterů (přesně 144 původní mangy, 181 :RE (pokračování) a 17 chapterů light novely + dva asi 20 stránkové spin-offy = +-365 chapterů), což je hodně k zadaptování. Některé jiné studia by vytvořila klidně 4 série a dva filmy k adaptaci tak velké franšízy (skvělý příklad je studio MAPPA/WIT, které k Attack on Titan vytvořilo snad 6 plnohodnotných sérií plus několik filmů). Víte, kolik má Tokyo Ghoul anime dílů k zadaptování 365 chapterů? 50 dílů. Padesát dvaceti minutových dílů. Pár příkladů. Jeden z těch nejlepších šónenů současnosti, Jujutsu Kaisen, má momentálně jednu kompletní sérii a film. Zadaptovali do 24 epizod a filmu přibližně asi 66 chapterů mangy. Kolik toho za podobný watchtime zadaptoval TG? 160 chapterů. 2,5 krát tolik. Pak tu mám ještě jeden skvělej příklad. Fullmetal Alchemist: Brotherhood adaptuje v 64 epizodách 116 chapterů mangy. Poměr 1 ku 1,8. Tokyo Ghoul má poměr 1 ku 6,4. Jedná se o přibližné hodnoty, ale vidíte rozdíl. Ano, FMA:B má technicky jeden filler, ale to je přijatelná odchylka. A teď přichází ta funny část. Animace. Jo, anime obvykle mívají trochu horší artstyle než předloha, ale nemusí to být nutně pravda. Třeba MAPPA dělá často stejně dobrý, možná i lepší artstyle, než má předloha. Ale u normálních anime je znatelně horší, viz Boku no Hero Academia nebo právě Tokyo Ghoul. K představě přikládám dvě fotografie porovnání manga artstylu a anime artstylu. To ale nekončíme. Důležitá součást anime je boj. Přece jen, jedná se o fighting seinen s speciálním bojovým systémem. K tomu vám musím lehce vysvětlit lore TG. Tokyo Ghoul má, logicky, ghúly. Ti se od lidí odlišují, co se stylu boje týče, svým "drápem". Jedná se o vyčnívající kus těla tvořený ze speciálního ghúlího orgánů, který pohání "RC buňky". Prakticky, pokud ghúl narazí na nebezpečí či je aktivován jeho "rampage mód", tak se RC buňky v těle ghúla znásobí a z orgánu se vytvoří výčnělek sloužící k boji. Ty se liší od ghúla ke ghúlovi, ale rozlišují se do základních tříd, jako jsou třeba "perutě". Ty se liší stylem boje. Některé jsou silně na útok zblízka, ale jsou pomalé (tank type). Některé jsou třeba velmi slabí na útoky zblízka, ale mají "smršť" z RC buněk, čímž můžou ochromit nepřítele z dálky a jsou rychlí (archer type). Tyto třídy mají hierarchii, přičemž některá třída je uzpůsobená na boj s některou a jiná zas ne. ÚPG (Úřad pro Potírání Ghúlů) má takzvané inspektory, které jsou vybaveni "quinque" [kvínkvé]. Jedná se o zbraně dělané specificky z ghúlích orgánů, přičemž se částečně zachová bojový styl ghúla, ze kterého pochází. Zde platí ta samá hierarchie jako o ghúlů, ale jedná se typicky prostě o příruční zbraně. Všechny tyto drápy a quinque jsou v manze hodně zvláštně nakreslené a představují takový nestabilní červený organický prvek, který se chová hrozně specificky a zvláštně. Tak a jak tenhle systém zadaptovali? Prostě jsou to červené křídla nebo končetiny profesora Octávia ze Spidermana, co jsou fakt silný. Ano, nedělám si srandu. Nejen, že divákům většinu z tohohle systému nevysvětlí (prostě to tam je), ale taky naprosto zmrvili tu krásu organických zbraní. Ono nejde moc slovy popsat, jak měly drápy vypadat, ale v anime je to naprosté zklamání. A přichází snad nejdůležitější část. Příběh. Víte, Tokyo Ghoul je tragický příběh. Je to hodně symbolický příběh o pomíjivém přátelství, utlačování lidských bytostí, segregaci, hromadném vyvražďování a konstantním strachu z úřadů. Ghúlové totiž oplývají dosti specifickým znakem - nemůžou jíst nic jiného, než lidské maso. Zní to otřepaně a ano, prakticky to jsou chytří zombíci. Ale vyslechněte mě. Manga tento fakt pojímá strašně hezky. Ghúlové často chtějí žít naprosto normální lidský život, ale kvůli svým potřebám jednoduše nemohou, takže se uchylují k zabíjení. Někteří jsou prostě psychopati a zabíjejí pro potěšení, ale někteří vůbec zabíjet nechtějí a třeba sbírají mrtvé kusy těl z lidí, co spáchali sebevraždu a podobně. Samozřejmě se jedná o mnohem hlubší příběh a problematiku, ale pokud ji chcete poznat, tak si přečtěte mangu sami. Vážně to za to stojí. Naše hlavní postava, Ken Kaneki, při nešťastné náhodě získá ghúlí orgán a nemůže tak už normálně jíst jako člověk. Stane se z něj poloviční ghúl. Prvně tomu nechce věřit, ale nakonec se musí smířit s faktem, že je ghúl a využije to k tomu, aby chránil své blízké (na což je v manze obecně velký důraz a je to zkrácená charakteristika Kena Kanekiho - ten, jenž potřebuje ostatní chránit, protože chce, aby ho lidé měli rádi). Během TG příběhu ho potkají různé důležité chvíle a strasti a celý jeho příběh budete hltat plnými doušky až do samotného konce. A pak tu máme anime. Svět? Pokud si vážně myslíte, že by vám ho vysvětlili, tak se šeredně pletete. Oni nejen, že vám ho neřeknou. Ale oni ho zjednoduší na "inspektoři bad, ghúlové dobrý", protože MC je ghúl. Všechen ten systém inspektorů a ghúlů? Všechna ta věda a zajímavý plotpointy? Na to zapomeňte. "Prostě to tak funguje, tak se tím netrapte" je hlavní motto celého anime. Příběh? Extrémně ořezaný. Víte vy co? On není jen ořezaný. On je vyrvaný z kontextu. Je to, jako byste zamíchali puzzle, vyndali polovinu a snažili jste se seskládat celý obrázek. Bez okrajů, středu a čehokoliv, co by je spojovalo. Prostě náhodné kousky puzzle. MC dělá náhodné věci, protože je prostě Ken Kaneki. "Proč jsi právě šel sem?" "Vím já? Prostě jsem chtěl. A hele! Záporák!". Ano, v anime jsou prostě záporáci, i když celý point příběhu je, že zde není zlo ani dobro. Anime ale prezentuje některé postavy za ty prostě špatné. Nevysvětli vám, proč to dělají. Prostě jsou to ti zlí a to je všechno, co dostanete. Co takhle dabing? Ha, velice vtipné. Vážně jste si mysleli, že by Japonci vytvořili dobrý dabing k japonskému příběhu? Ani náhodou. Všechny postavy zní špatně. Je to vlastně tak špatný, že anglický dabing je mnohem lepší. Postavy mají doopravdy nějaký cit v hlase a projevují emoce. Docela cool věc, co by dabing měl mít. Pro porovnání vkládám nejznámější anglické dabing momenty, které i zní, jako kdyby vzešly z mangy. Nakonec odejdete z anime s tím, že jediná dobrá věc je OST. Ano, opening k prvnímu dílu anime je skvělý. Nejen, že je nádherně nazpívaný, ale text perfektně znázorňuje to, co manga chtěla říct o postavě Kena Kanekiho. Škoda, že v anime o těchto věcech není ani zmínka. Takže tohle je Tokyo Ghoul, vážení čtenáři. Naprosto skvělá manga zničená anime do takových rozměrů, že jako manga fanoušek brečím jen při pomyšlení na adaptaci. Jediná naděje je reboot, který, právě kvůli tvůrčímu studiu, které drží práva, nikdy pravděpodobně nevznikne. Ale tonoucí se stébla chytá, že. TL;DR: Nedívejte se na anime. Všechno, co mohli, pokazili a původní epický příběh zhyzdili do takových rozměrů, až je mi z toho smutno. () (méně) (více)
Galerie (725)
Photo © Tokyo MX
![Tokio ghoul - Z filmu](http://image.pmgstatic.com/cache/resized/w663/files/images/film/photos/166/913/166913095_3ba8c2.jpg)
Zajímavosti (4)
- Při scéně, kde Gurmán Shuu Tsukiyama přemýšlí o tom, jak sní Kanekiho, poslouchá 9. Symfonii e moll Antonína Dvořáka – Z Nového Světa op. 95 (jajo161)
Asi před měsícem si ke mně ve 4 hodiny ráno na hlavním nádraží v Praze přisedl jeden týpek. Půjčil si ode mě mobil, napsal kámošovi do messengeru ať ho vyzvedne v Brodě na zastávce a počal mi popisovat svůj dojemný životní příběh. Jak se po nešťastně zdařilé kopulaci rozhodl stát na dva roky italským dělníkem, vydělal 80 tisíc euro a teď se po třech dnech nepřetržitého vysílení vrací postarat o svou vyvolenou a onoho neplánovaného potomka. Nastoupili jsme společně do vlaku směr Pardubice a po lehce vyhrocené debatě o vlivu media access control na nespolupracující družice, přeci jenom rozjíždíme Google. Při následném rozhovoru o předmětu přehrávání na mém Lenovo tab 10 však o mém společníku vyplula na povrch znepokojivá věc. Nikdy by mě nenapadlo, že ten možná trochu umazaný, potrhaný, lehce páchnoucí, ale jistě slušně vypadající člověk s takřka průměrnou výslovností je ve skutečnosti weeb. Po dvou dílech Tokyo Ghoul mi je to však jasné, stejně jako mi je jasné, že i já to budu muset dokoukat. Když bych to tedy popsal takovým jump cutem ve stylu Snatch, ještě před Kolínem jsem přijmul blahopřání k narozeninám, odmítl štědrou nabídku finanční kompenzace za mou společnost a poskytnutí tabletu, rozloučil se stiskem ruky, dorazil domů, druhý den ráno otevřel notebook a teď o 50 epizod později píšu tuto recenzi. Jaký to teda bylo? Chápu, že to by mělo být primárně předmětem recenze a já zatím zvládl jen spláchnout půl minuty irelevantním otvírákem, ale popravdě bych se spíš potřeboval zeptat: „Jako je i manga tak kokotsky překombinovaná, nebo ten kdo dělal anime četl jen každej druhej díl?“ Pamatuji si, jak jsem jako malej skládal takový ty dětský puzzle a za boha mi to nešlo složit, než mi došlo, že mi asi pes, nebo sestra sežrali pár dílků. Nějak tak se cítíte, když koukáte na Tokyo Ghoul. Jasně vidíte, kde každá linka začala, potažmo i kde její jakýsi nicotný zbytek pokračuje, ale zkompletovat to nejde. Scénárista Vám tu nic usnadňovat nehodlá. Právě naopak místo každé očekávané odpovědi přichází dvě nové otázky. Nová mechanika, dějová linka, hlavní záporák, nebo třeba tajná organizace přichází úderem blesku a ty staré mizí se stejnou jistotou, s jakou pohltí lavina přes příliš sebevědomého snowbordistu. Když jsem se fantasy z centra Japonska vydal ohodnotit, korunu mému zmatení nasadilo zjištění, že je celý seriál rozdělen na dva separátní projekty. Jeden by si myslel, že to spoustu věcí vysvětluje, ale ani bych neřekl. Trochu to ospravedlňuje velmi hrubý přechod mezi druhou a třetí sérií a vypaření několika ústředních konfliktů, to je však to jediné, co mohu s jistotou připsat pouze pod kardinální neschopnost těch, kteří přebrali štafetu. Jinak se oběma týmům daří rovným dílem tvořit mindfucky. Přidávat a mizet hlavní postavy, pak je zase vracet, jako by se nic nestalo, vkládat náhodné dialogy založené na čemsi mimo příběh, katalyzovat, či zcela měnit svět a do toho všeho mixovat náhodné vzpomínky a představy postav. Abych to tak sumarizoval, řekl bych, že seriál extrémně trpí na kombinaci krátké stopáže a jakousi potřebu být sofistikovaný, jako Kevin ze Sám doma. Oproti podstatně rozsáhlejší a co jsem slyšel výrazně lepší manze, má seriál zkrátka málo epizod, do kterých se snaží vecpat příliš mnoho. To se odráží i na složité hlavní téma, které tu mezi tím vším nemá dost prostoru a upřímně řečeno trochu ho dehonestují i typické znaky anime. Mezi tunou extrémně afektovaných postav s kanonádou uřvaných dialogů se prostě těžko vyhodnocují autorovy morální premisy. To je jako zkoušet argumentovat s lidmi na demonstraci proti bídě. Chápu, že to celé zní jako něco, co by nejraději vyblil Verbal pod Shawshank a pak udělil nejhorší možné hodnocení, ale já jsem se v pravdě dost bavil. Postavy byly kvalitní, akce hustá, diverzita mezi lidmi a Ghouly napínavá a tam kde se podařilo udržet linku příběhu pochopitelnou, měl seriál super tempo. Ostatně to dle obecných recenzí zjevně postačí průměrnému fanoušku anime, ten se sice začne nudit při dostavení hlubších myšlenek, ale naštěstí ho lze mírně obměkčit konstantně se přežírající teenkou a akční čtvrtá série již dokáže udržet jeho pozornost až do samotného konce, kterému musíme nechat, že tak nějak zvládl uzavřít alespoň tu blbou hlavní linku. :DD At the end je na tom nejspíš nejhorší ten promarněný potenciál. Hold studio zaměřené na šipudeny vzalo hlubokou, krvavou mangu a udělalo z ní age 15 srandu, která se trochu snaží vypadat jako Death note, ale moc jí to nejde. To však neznamená, že anime nedokáže představit zajímavý svět a myšlenky, nebo pobavit obstojnou akcí a humorem. V číslech něco mezi 50 a 80 %, podle toho, kolik přisoudíte nenaplněným možnostem. () (méně) (více)