Režie:
Mélanie LaurentScénář:
Mélanie LaurentKamera:
Nicolas KarakatsanisHrají:
Mélanie Laurent, Lou de Laâge, Emmanuelle Bercot, Benjamin Voisin, Grégoire Bonnet, Cédric Kahn, Martine Chevallier, Coralie Russier, Valérie Stroh (více)VOD (1)
Obsahy(1)
Mrazivý příběh Eugenie, osvícené a vášnivé mladé dívky z konce 19. století, nespravedlivě umístěné do ústavu. Eugenie má jedinečný dar: slyší a vidí mrtvé. Když rodina odhalí její tajemství, otec spolu s bratrem ji odvezou na neurologickou kliniku v La Pitié Salpêtrière bez možnosti uniknout svému osudu. Klinika, kterou vede významný profesor Charcot, má pestré obsazení. Jedna z pacientek strčila v záchvatu žárlivosti do manžela a skončil v Seině, další odmítá mluvit, jiná je už léta v depresi a ostatní jsou šílené. Eugeniin osud se v ústavu propojí s osudem sestry Geneviève. Film je natočen na mottivy stejnomenného románu Victorie Masové. (JOJ Cinema)
(více)Recenze (34)
Dílko bezesporu k zamyšlení, někdo by mohl říct dnes je jiná doba, nepáí se čarodějnice, do blázinců se zavírají jen ti nebezpeční a opravdu nemocní a jistě se s nimi slušně zachází, už nejsme ve středověku nebo v roce 1885. No nevím, nikdy tohle nebylo dobou a lidé si dokáží velmi ubližovat v jakékoliv době a ano i dnes se to děje, jen s jiným pozadím, už ne tak historickým, jako že se nás to netýká. Někteří hloupě chtějí pomáhat medvědí službou, jiní závidí a další si chtějí udržet svou opojnou a zvrácenou moc, doba je jiná, prostředky modernější, ale člověk je stále stejný... ()
Ach to byly časy. Když vás v 19. století začala jakákoliv štěrbina v domácnosti srát, prostě jste ji šoupli do blázince, ať už jí jebalo, či nikoliv. Šovinistům přátelský doktor Bolíto ji tam ihned napálil jedinou tehdy známou diagnózu – hysterii, no a vy jste si mohli v klidu užívat ticha, štětek, absintu a jiných klasicistních kratochvílí. Kapku nekomfortní pro inkriminovanou štěrbinu se mohla stát situace, kdy ji ve skutečnosti až tolik nejebalo a bývala pouze hašteřivá či vzpurná kráva. To se ji pak mezi ty opravdové hrabavky zjevně trochu obtížněji zapadalo, ovšem tehdejší osvědčené terapie ledem, pícháním nadrženým zřízencem nebo temnou kobkou pak dozajista měly nejen nesporný terapeutický, ale také kýžený převýchovný účinek. No, nasraně jedné tak trochu slepičí úlet a feministické lkaní netknutých štěrbin, jak stál tenkrát ten patriarchát za vyližprdel a jak bychom si ještě dnes qůli tomu měli odřezat penisy a začít studem žehlit, vytírat a štrykovat, na straně druhé zmákla Laurentka tu místy manýrní prudu vcelku s grácií, dramaticky záživně a hlavně vizuálně uhrančivě, kdy každý mimoblázinecký záběr vypadá jako kompozice od Ma(Mo)neta a každý blázinecký jako noční poluce Vikyho Yga. A odpustím ji protentokrát i ten behaviorálně dementní konec, pohybovali jsme se přece v blázinci, že ano. ()
Blázinec, v ktorom mohol pokojne slávny maliar Théodore Géricault maľovať svoju sériu portrétov "Portréty šialených"/Les Monomanes (odporúčam si ich pozrieť ako doplnkový zážitok k sledovaniu filmu). Veľmi sugestívne. Výlet do čias, kedy bolo veľmi ľahko prepadnúť šialenstvu a veľmi ťažko sa z neho dostať. ()
V dramatických částech se Laurentové daří budovat napětí, ale ve zbytku selhává. Dobře vybraná hudba ladí s vizuálním pojetím filmu, které je působivé. Nebýt toho hollywoodského závěru, možná bych hodnotila i výš. ()
Filmu sa podarilo ponúknuť drámu, atmosféru aj trocha napätia. Mohlo by ho byť ale oveľa viac. Keď vás neprávom zavrú do blázinca, môže sa toho veľmi veľa odohrať. Napriek dvom hodinám ale treba uznať, že všetko sa vezie plynulo, nenájdeme tu hluché scény či čas na nudu. Dobre sa tu ukazujú aj medicínske praktiky minulosti, kedy duševne chorého v podstate neliečili, ale rovno mučili. Príbehovo všetko do seba pomaly zapadá a vlastne len záver pre mňa vyriešil, či to nechám na priemere alebo hodnotenie zvýšim. Skončilo to tak neutrále, na 70%, ale stále mi tam niečo chýbalo, aby som to poslal do červených farieb. Inak výborná hudba. ()
Dve hodiny trvajici historicke drama. Ve filmu uvidite skutecnou historickou postavu - zakladatele francouzske neurologie Jean Martina Charcota, ktery je zde licen jako kruty vedec. Nejprekvapivejsi vyvoj ma zapskla vrchni sestra Genevieve. Reziserka venuje pozornost hlavne obrazove strance, hlavne nasviceni. Pusobive zabery prirody, kompozice veci na stole. Nektere dejove linky se nedotahly a rusive pusobil motiv duchariny. Navic duchy vubec neuvidite. ()
Mám hodně rozporuplné dojmy, protože rozporuplný mi přišel i tenhle film. Na jednu stranu realisticky a sugestivně zobrazené zneužívání pacientek psychiatrické léčebny, potažmo psychiatrie samotné, které ve vás jistě vyvolá spoustu emocí, třeba vůči odporným kreaturám zastoupených postavami otce, lékařů, sester, i zřízenců, nebo vůči tehdejší nespravedlivé elitářské společnosti. Na druhou stranu hodně nevyrovnaný scénář s občas podivnými střihy, který je spíš než na rozumu (logice děje) založený na citech (pocitech) a příběh mi celkově nedává příliš smysl. A ani nesmyslný závěr mi k pochopení toho, "co tím vším vlastně chtěla autorka sdělit", příliš nepomohl. Myslím, že než o příběh, jde v první i poslední řadě o prvoplánový doják. ()
Pokud jde o prostředí blázince, praktiky a celkové osazenstvo, tak není co vytknout. Ústav, ve kterém se člověk spolehlivě zblázní, podala Mélanie skvěle. Šťastnou ruku měla i při výběru hlaní hrdinky v podání Lou de Laâge a podařilo se i několik napínavých chvilek. Mínusem je přehršel hluchých míst, kdy se prostě nic neděje, své kouzlo po čase ztratily i atmosférické momenty, protože celkem záhy začalo být jasné, že žádné baf nepřijda a bez toho femini nádechu bych se také obešel. S tím, že všichni chlapi jsou svině až na jednoho a to je buzna, se už dneska musí počítat. Mélanie umí, ale mezi oblíbené režiséry si jí asi nikdy nezařadím. 60% ()
Poněkud slaboduchý film; konečně nemusím každou režisérku obdivovat. A to nejen co se týče Jean Martina Charcota a provozu jeho Salpêtrière, ale především rozptýleného "duchařského" děje, který nemá žádnou konzistenci a patří tam, kde se odehrává. Jedině jinak, pokud by poselstvím filmu bylo: čím víc trpíš, tím víc se poté dokážeš radovat ze života. Charcota, který je tu představen s feministickou neústupností ( Laurent, Mas) jako arogantní ďábel, liči Sigmund Freud, který s ním byl delší dobu v osobním kontaktu právě v Salpêtrière a přeložil několik jeho spisů do němčiny, byť jeho učení nepřevzal ( (a jemu bych dal spíš za pravdu), jako immer anregend, lehrreich und großartig, jak píše své snoubence Martě Bernays. Freudův životopisec Peter Gay, který dokáže posoudit souvislosti ve své komplexnosti, píše, že se Freud nechal ochotně okouzlit tímto nejen brilantním vědcem, ale i brilantním hercem. Ale to víte, na každém šprochu, pravdy trochu a i takový Salpêtrière vyžadoval nějaký marketing... Ještě, jak říká Karel Kryl, zpráva z tisku: Nacista dr. Sigmund Rascher prováděl v Dachau pokusy s podchlazením, pokus č. 25 se vyznačoval těmito daty: teplota vody 4,5°C, teolota těla po vytáhnutí z vody 27,8°C , teplota mrtvého těla 26,6°C, čas strávený ve vodě 51 min., čas smrti 65 min.). Škoda, že neznáme všechna data pokusu v Salpêtrière, pouze tepolotu vody 0°C. ()
Vo svojej podstate to bolo zaujímavé a kvalitné, ale v deji som sa miestami až príliš strácal a na môj vkus to bolo proste preplácané. Samozrejme, ústredná línia bola jednoznačná a pochopiteľná. Ja takéto duchariny ja osobne moc nemusím, hoci mám k tomu rešpekt. Ale musím uznať, že to prostredie bláznivca bolo vystihnuté vynikajúco, a celkovo vizuál filmu bol kvalitný. No mne to až tak do vkusu nepadlo. 3* ()
Že jde o adaptaci knihy je zřejmé už po pár minutách. Stejně, jako že ji psala žena. Muži jsou tady líčeni v nejlepším případě jako homosexuální naivka, nejčastěji ale jako necitelná zvěř. Tvůrkyně se jimi zabývají málo, protože i když jsou zdrojem trápení ženských postav, o nich tento film není. Je především o Evženii a Genevieve. Ale také o ostatních chovankách ústavu. Jsou vězněny z důvodů, které se zpravidla hodily do krámu...nepřekvapivě mužů. Během filmu, vás ale to tendenční pojetí neruší. Nemáte pocit, že je to jen laciná záminka, jak ukázat muže ve špatném světle. Bral jsem to jen jako kritiku doby, kdy se takové věci děly. Doby, kdy muži ovládali ženy. Resp. měli moc je zničit. Ženy jsou od přírody čarodějky, energie přírody. Muži jsou ničivá a surová síla, která si je chce odjakživa podmanit. A tady to vidíme v přímém přenosu. Film je to občas velmi smutný, směřující k tvrdému konci, místy prosvětlený okamžiky naděje. Příběh je provázený krásnou hudbou, Evženie je půvabná, Louise nádherná...od první, do poslední minuty mě film zaujal, takže tvůrkyním rád odpustím, ten vykonstruovaný konec. Muži by ho nahradili realistickým...takže drsným závěrem. I proto dává smysl, že jde o ryze ženský projekt. Všechno špatně končit nemusí. ()
Historická éra, ve které medicína působila jako středověká procedura, od nás není zase tak daleko. Depresivní, dobře natočená podívaná, která vás zavede do doby, ve které byste žít nechtěli. ()
Je to horor, aj keď to nemá v žánroch, a ani hororové prvky neobsahuje. Mne ale ten dvojhodinový pobyt v ženskom blázinci ako horor pripadal a nemám teraz veľmi príjemné pocity. Hoci to okrem nadprirodzených javov vyzerá aj na historickú fabuláciu, niečo z tých praktík týrania bolo určite reálne. Bŕŕŕ. Vyzeralo to tak, že novovek plynulo nadviazal na stredoveké upaľovanie žien, ktoré sa inkvizícii nepáčili. ()
Svádět ženu přes Kardekovu Knihu duchů jsem nikdy nezkoušel. Ostatně si myslím, že by to nefungovalo, protože spiritismus už dávno vyšel z módy. V druhé polovině 19. století však byla situace jiná. Také postavení žen ve společnosti je nyní mnohem lepší než tehdy. Když se v některé ženě probudí second sight, může si nakoupit esoterickou literaturu, nastudovat teorii a případně si pak pořídit živnostenský list na poskytování poradenských (čti: okultních) služeb. Docela slušně to sype a nikdo si o ní nemyslí, že by byla blázen. Hlavní hrdinka se prostě narodila do špatné doby. Ještěže byla hospitalizovaná až dlouho poté, co Philippe Pinel provedl ve Francii reformu péče o duševně choré. Jinak by totiž skončila ve sklepní místnosti, na slámě, ve špíně, s nedostatečnou a nepravidelnou stravu a s pouty na rukou. V době, kdy kliniku v Salpêtrière vedl profesor Charcot, byly už tamější poměry mnohem lidštější. Mimochodem, byl tam na stáži i Sigmund Freud v rámci svého studia hysterie. Přikládám záznam tematicky volně korespondujícího snu. - - - Sen o odklínání (v noci 18. na 19. prosince 2019) - - - Volá mi nějaký chlápek, že je očarovaný a že by potřeboval pomoc. Odpovím mu, že je na špatné adrese, protože já žádné služby pro veřejnost nevykonávám. On na to, že by mě jeho případ jistě zajímal atd. Pak začne líčit své obtíže. Abych se ho zbavil, poradím mu první věc, která mi přijde na mysl. Ať si z pramínku vlasů a odstřižků nehtů zhotoví osobní volt, ten ať umístí do propustného obalu, třeba do žíněného sítka na luhování čaje, sítko ať za pomoci kolíku nebo kamenu upevní v potoce a nechá přes ně sedm dní téci vodu. Bude mu pomoženo. Z pozorování vím, že většina údajně očarovaných lidí vůbec očarovaná není, ale i tak je odklínací rituál na místě, protože má psychologický efekt. Za tři dny chlápek volá, že se byl na ono místo podívat a že v potoce dva metry po proudu i proti proudu od uloženého voltu plave ve vodě nějaký rezavý sajrajt. Tak ten volt zase vytáhnul, aby nevyhubil faunu a flóru, která tam žije. Co má dělat dál? Říkám, že se má obrátit na profesionálního poskytovatele okultních služeb. Mohl bych mu někoho doporučit? Ale jo, třeba Noiru. Chlápek projeví přání, abych šel k Noiře s ním a abychom to pojali jako takové konzilium. Namítám, že Noira s tím asi nebude souhlasit. „Tak jí zaplatím příplatek za ztížené pracovní podmínky,“ prohlásí chlápek. Vše je domluveno, jdeme k Noiře. Docela mě zajímá, jak bude čarovat. Klient jí odvypráví, co se mu děje a co udělal pro nápravu. Na důkaz vytáhne z batohu PET láhev s potoční vodou. Na dně je usazená vrstva rezavého kalu. První Noiřina rada klientovi zní takto: „Vyjděte před dům. Na ulici najdete kanál a popelnici. Vodu vylijte do kanálu a láhev hoďte do popelnice. Pak se sem vraťte.“ „Co je to za hnus, ten rezavý šlem?“ dumá Noira. „To je situs veneficus,“ uplatním své odborné znalosti. „Vždyť to povídám, že je to nějaký hnus,“ dí Noira. „Kdopak ho asi očaroval?“ Říkám, že tohle vypadá na vúdúistickou praktiku. Takový obřad se dnes dá objednat v cizině. „Hm, nejspíš to tak bude,“ povzdechne si Noira. Klient je zpátky a ukáže zhotovený volt. Noira chvíli mlčky hledí nejprve na volt a pak na klienta, evidentně čte v astrálu. „Tak se do toho pustíme. Pojďte se mou!“ zavelí Noira a vede nás do své pracovny. Vejdeme tam a já docela zírám. Vidím krokodýlí kůži a spoustu dalších věcí. Kdepak k tomu přišla? Příležitostná koupě! Noira ukáže na polici, kde jsou vyrovnané keramické nádoby s popiskami v písmu malayalam. „To jsou nějaké indické pryskyřice, silice, živice nebo balzámy. Když do něčeho z toho ten volt strčíme, tak se očistí. Praskne na to ale celý obsah láhve a já to pak budu muset nějak opatrně zlikvidovat,“ vysvětlí Noira, načež hrábne dřívkem do jedné láhve a ukáže hnědou viskózní hmotu. V další je láhvi je černá viskózní hmota. „Ta černá je dražší,“ poznamená Noira. „Tak co vybereme? Co doporučujete?“ obrátí se na mě. Docela by se mi hodilo, kdybych ty nápisy uměl přečíst, ale spolehnu se na svoji intuici a vyberu jednu nádobu. „Fajn, já bych vybrala to samé,“ přikývne Noira. „Klient se teď posadí do lotosového sedu na krokodýlí kůži, já odříkám odklínací formule a vy budete v průběhu obřadu vykuřovat. Tak šup šup, ať nám to odsejpá. Říkala jsem, že klient si na tu kůži sedne do lotosového sedu!“ () (méně) (více)
Kniha byla výborná a tohle zpracování jakbysmet. ()
Nejednoho diváka zajímá, kde by možná skončil před více jak sto lety. Vskutku, interiéry jsou dobré, působivé a docela i uvěřitelné. Jen ta koncentrace "bláznů" možná byla přehnaná. Konec 19. století je konec starým pořádkům. Ale ne ještě úplně. Je to doba, kdy se na ženy nebere žádný ohled, a to jak společnost, tak i ve vědě je žena někde pod důležitostí výzkumu dobytka. Něco je již historie, něco je stále aktuální. Taková neposlušnost pramenící z ADHD je dnes pořád tabu, co se týče žen. Stále se má za to, že je to ryze chlapecká záležitost. A teď si představte dobu, kdy trochu vybočující chování bylo pro ženu rozsudek jehož trestem bylo umístění do zařízení. Evženie slyší hlasy mrtvých lidí a ještě do toho ji někdy napadne vlastní názor. Během strávené chvíle s bábou upadne do křeče, kterou nemůže ovlivnit. Babička nelení a svou milou vnučku napráší, namísto toho, aby byla ráda, že brzy bude moci skrze ní komunikovat s rodinou. A tak se Evženie ocitá v ústavu pro nevyzrálé nebo naopak přezrálé ženy, které se nechtěly podřídit patriarchátu... nebo byly fyzicky vadné. Úvodní scéna v psychiatrické léčebně je solidně emotivní - alespoň já jsem cítil silný pocit bezmoci, stísněnosti a naprosté šílenosti. I kdyby tam někdo vešel zdravý, ven už se bez újmy nedostal. Tím mé udivení končí. Základ je silný, ale někdy nezáleží jenom na základu, budova může spadnout tak jako tak. Evženii nic nepřeje, dostala se na místo, kde v té době svým způsobem člověk dožil. Než se psychiatrie dostala do padesátých let, let medikamentů, tak psychiatrie byla buď plná neurochirurgie nebo trýznění pacientů. Dříve se věřilo, že zlo lze z člověka dostat ještě větším zlem nebo šokem. Zde film selhává, a ukáže pouze jednu metodu - ledovou vodu. Škoda, čekal jsem věrnější vyobrazení. Pak tu máme samotný děj, který se točí kolem dvou věcí - aby se dostala hlavní postava ven, nebo to alespoň přežila, a pak se film zaměřuje na chřadnoucí víru v "medicínu a racionálno" ze strany sestry. Herecké výkony jsou dobré, nakonec jsem za tento francouzský film rád, ale bohužel neobstál ve všem. Kdyby se film podíval hlouběji do problematiky žen v psychiatrických léčebnách, a nesnažil se velmi úzce zaměřit na jednu postavu, možná by to dopadlo lépe. P.S. nepochopil jsem vztah bratra se sestrou. ()
Jako zajímavý vhled do minulosti konce 19.století a prostředí "nervových sanatorií" je to dobrý. Být v té době odlišná nebo nedejbože žena s vlastním názorem, bylo trestáno vskutku originálně ovšem pánbůh zaplať už je aspoň neupalovali. Vizuál mě bavil, děj trochu pokulhával, hudba byla ovšem vynikající. Jediné co mi opravdu vadilo, byla ta přemíra feminismu a idiotský závěr. Za mě 65% ()
Velmi zajímavý snímek, který stojí především na výborných hereckých výkonech hlavních aktérek. Téme zajímavé, byť nijak originální. Za mne spokojenost a tři hvězďule. ()
Nevím, jestli je možné v tomto příběhu hledat tehdejší nerovnoprávnost žen, protože kdyby i chlap prohlásil, že dokáže mluvit s mrtvými, tak ho šoupnou do blázince taky. Rozhodně zajímavý film. ()
Na celém filmu je asi nejzajímavější název, konec 19. století ve francouzském blázinci, spousta hluchých míst. Velká koncentrace šílených ženských, brutální léčby, zvláštní přátelství pacientky a sestry. ()
Reklama