Režie:
Alexandr SokurovScénář:
Sergej PotěpalovKamera:
Alexandr BurovHrají:
Andrej Ščetinin, Alexej Nejmyšev, Alexandr Razbaš, Jaime Freitas, Fjodor Lavrov, Marina Zasuchina, Anna AlexachinaObsahy(1)
Otec a syn žijí společně v podkrovním bytě. Otec má za sebou válečnou zkušenost, syn se pro ni teprve cvičí. Střecha sousedního domu jim slouží jako hřiště, cvičiště i místo odpočinku. Někdy vypadají jako bratři, jindy dokonce jako milenci. Syn má přítelkyni, která na otce trochu žárlí. Naproti tomu nikdo jiný než právě on neumí syna utišit, když ho ve spánku přepadnou noční můry. Oba přitom vědí, že se budou muset za čas rozloučit. Režisér Alexandr Sokurov tímto filmem navazuje na starší titul Matka a syn (1996). Z hlediska intimního tématu vytváří zajímavý protiklad k politicko-historickým dílům, jimž se v posledních letech věnoval (Moloch, Taurus, Slunce a Ruská archa).
Otec a jeho dospievajúci syn vyzerajú ako dvaja bratia. Žijú v malom podkrovnom byte. Otec dlhé roky slúžil u letectva a hoci je ešte stále mladý, predpisy ho prinútili odísť už v strednom veku do dôchodku. Ešte počas štúdií prežil jedinú lásku svojho života, oženil sa s ňou a narodil sa mu syn. Manželka však čoskoro zomrela a tak zostal so synom sám. Syn vyrástol a má sa z neho tiež stať vojak. Pre otca je jeho syn jediným spojivom s minulosťou a mŕtvou manželkou - každý deň mu črty synovej tváre pripomínajú tvár milovanej ženy. Syn, ktorý vyrastal bez materinskej nehy, miluje svojho otca hlbokou synovskou láskou. Otca so synom spája krehké puto a vzájomná zodpovednosť. Ale teraz už na syna čaká dospelosť. Musí sa rozhodnúť medzi oddanosťou k otcovi a vlastným životom so svojím dievčaťom. Cesty otca a syna sa musia rozísť, aby sa v budúcnosti opäť a inakšie spojili. Film režiséra Alexandra Sokurova je po filme Matka a syn druhým dielom trilógie o medziľudských vzťahoch. Zatiaľ čo prvé dva diely sa venujú putu medzi rodičmi a dieťaťom, tretí zamýšľaný diel s názvom Dvaja bratia a sestra má byť analýzou súrodeneckých vzťahov. Podobne ako Matka a syn je aj snímka Otec a syn skôr meditáciou ako príbehom. Zobrazuje ideál otcovsko-synovskej lásky, ale aj bolesť, ktorú nevyhnutné nalomenie tohto ideálneho vzťahu prináša. Na MFF Cannes získal film Cenu FIPRESCI. (oficiální text distributora)
(více)Recenze (20)
Výraz "spirituální incest" je trefný, ale dá se jít ještě dál a položit si otázku - proč, když sledujeme dva polonahé muže v těsném objetí, když vidíme formou detailních záběrů a protizáběrů jejich mlčící láskyplné pohledy, proč, když je celý film zalit měkkým slunečním svitem a tónován do teplých barev jako paraguayská telenovela, proč, když hraje lyrická hudba slavného ruského stejnopohlavníka Čajkovského (a Sokurov nás touto informacípřímo praští po hlavě), proč nejsme ochotni si domyslet to, co bychom si automaticky domysleli u jakéhokoliv jiného vztahu? Proč vztah těchto dvou postav nevnímáme jako homosexuální, přestože se, jak již zde bylo poznamenáno u jiných uživatelů, pohybují v čistě mužském světě (těch pramálo ženských postav je vždy symbolicky i fyzicky odděleno od mužských postav - jako synova přítelkyně /skrze okno, balkon/) a neznajíce titul filmu či přeslechnouce jak se oslovují bychom v nich viděli příslušníky sexuální menšiny? Ve filmu tak, kdo chce, může stejně dobře číst intimní lidské drama stejně jako filmovou hru s kulturními a sociálními očekáváními diváků, které z civilizačních důvodů brání domyšlení jinak snad logického dějového vyústění a vyvolávají nepříjemné pocity návratem vytěsněných psychologických sil. ()
Otec a syn. Čisto mužský svet, prepletený vojenským životom a napriek tomu tlmene plný citov. Minimalistická dráma, ktorá vás pohlcuje a zároveň vydeľuje z bežného časopriestoru už samotným nasnímaním, v ktorom kamera len veľmi sporadicky prekračuje polocelok ako veľkosť záberu smerom k širším obzorom. ()
Je mi ľúto, keď tu čítam niektoré príspevky, ktorých autori skrze svoje predstavy vidia sexuálnu žiadostivosť aj tam, kde je čistá láska medzi synom a otcom...No zároveň chápem, že ju máloktorí dnešný muž zažil. I to, že sa dnes už aj na blízke priateľstvo dvoch mužov pozerá podozrievavo, niečo o nás svedčí. ...Úvodný vzájomný "boj" a následné privinutie si syna priamo zobrazujú lásku medzi otcom a synom, ktorý mu dôveruje, môže sa k nemu priblížiť a vyjadriť lásku dotykom i slovom a náchádza v ňom bezpečné prijatie... Scéna, keď pred sebou stoja tvárou v tvárou znázorňuje, že syn si uvedomuje, že je iný, jedinečný, hoci je synom svojho otca, ktorý ho splodil a otec je v ňom istým spôsobom prítomný... Kladiem si otázku, čo znamenajú synove slová, že "otec necháva syna ukrižovať"? Ukrižovanie je moment, kedy Ježiš zažíva úplné opustenie Boha Otca. Zomiera. No poslednými slovami sa predsa odovzdáva do rúk otca a vracia sa za ním. Aj otec sa musí vzdať syna a syn otca, vykročiť na vlastnú cestu, no s vedomím, že sa môže vrátiť... Syn, ktorý dostal otca, ktorý ho miluje, sa stretáva s iným mladým mužom, ktorý svojho otca hľadá . Syn mu hovorí, že nesmie mať strach. Syn strach nemá, pretože mu otec verí a je pri ňom... Vzájomná telesná blízkosť, meranie si síl a hry sú spôsoby komunikácie medzi otcom a synom. // Film je o vďačnosti syna za prítomnosť otca, o hľadaní chýbajúcej lásky otca u synov, ktorí ho stratili či nemali, o porozumení, že nemožno vyjsť z domu a naplno prilipnúť k žene, kým mi otec nepovedal, že som mužom, ktorý to v živote sám zvládne, a zároveň o otcovom vzdaní sa syna.// Film mi pomohlo lepšie porozumieť Jánovo evanjelium a hlavné dielo E. Lévinasa, ktorý napísal, že "Lásku vôbec treba chápať na základe otcovskej lásky."(Totalita a nekonečno, s.250) ()
Film je o otcovi, vojakovi, ktorý sa nedokázal vyrovnať s odchodom z armády. Ale musel, jeho najlepší kamarát dostal rozkaz k boju, kde celá jeho jednotka zahynula, iba veliteľ prežil. A tak sa rozhodol svoju jednotku pomstiť tým, že zastreli veliteľa, ktorý mu vydal tento rozkaz. Veľmi ťažký, psychologický náročný film. Ale neviem, či vôbec stojí za pozretie. ()
Otec a syn je druhým kouskem Sokurovovy prozatím nedokončené třídílné skládačky tematicky zabývající se mezilidskými vztahy (poslední díl Dva bratři a sestra je ve fázi příprav). Sokurovovou ideou, jak on sám tvrdí, bylo "vytáhnout myšlenku z předchozího filmu a rozvinout ji ve filmu následujícím." Postava otce je přeměněným elementem syna z první části trilogie Matka a syn, v posledním střípku "rodinné trilogie" by zas měla figurovat rozvinutá postava syna (Otec a syn) transformovaná do podoby bratra (Dva bratři a sestra). Trilogie by pak měla působit jednolitým homogenním dojmem. [==] Celý film prostoupený určitým napětím definuje komplikovaný vztah otce a syna, jejichž až někdy velmi intimní soudržnost zobrazuje Sokurov vesměs ve velkých detailech. Místo, čas a prostor jsou pro příběh naprosto nedůležité, snímek se odehrává kdysi kdesi. [==] Každé sebemenší gesto, každý pohled (zaznamenávající význam určité skutečnosti) či jen náznak má svůj konkrétní účel. Film, jenž mě fascinuje svou mnohoznačností a obrovským přesahem, často nutí diváka si jen domýšlet, jak by to vlastně mohlo být. Jsem přesvědčen, že každý, kdo tento snímek zhlédl, si z něj odnesl něco jiného a vnímal jej v odlišných souvislostech, příznačné vlastně pro celou Sokurovovu tvorbu. [==] Podkrovní byt, ve kterém otec a syn společně žijí, představuje jejich jakési soukromé universum, do kterého není "nikomu" povolen vstup. Střecha domu, kde oba protagonisté provozují nejrůznější činnosti, pak prezentuje určité spojení se světem, které je ale determinováno okolním mořem (nekonečnem). Dům je jím jakoby symbolicky obklopován... Otec ví, že syn zanedlouho vypluje z rodinného přístavu, chce s ním strávit poslední společné chvilky, o to intenzivněji je vztah zobrazen, střídající se intimní pohledy a doteky jsou v ostrém kontrastu se znepokojujícím soupeřením a souboji. Jak už jsem výše uvedl, vztah otce a syna je kamerou prezentován především velkými detaily jejich tváří. Kamera se občas oddálí a následně odvrátí, což působí záměrně rušivě a symbolizuje to určitou nejednoznačnost a nejasnost vztahu. Na jednu stranu silná až patologická láska otce, na druhou stranu určitý druh opovržení, se kterým se syn občas hůře vyrovnává... Zatímco otcova "přirozená" náklonnost k potomku z filmu vysloveně sálá, u syna to tak průhledné není, přesto si pozorný divák může hned v úvodu povšimnout, jak Sokurov umně dokáže prezentovat rozdíl mezi vztahem syna k "přítelkyni" (určitý odstup) a otci (plná důvěra)... Sokurov je známý tím, že do rolí obsazuje především neherce. Ani Otec a syn není výjimkou. Herecké výkony jsou ale velkou devizou snímku, jejich přirozenost a čistota dodávají filmu nezaměnitelnou atmosféru. [==] Kompozice obrazu (mlžný opar) připomínající snové představy ještě více umocňuje již tak velkou nejednoznačnost snímku. Jak už to u Sokurovových filmů bývá, postavy nejsou příliš důležité, obsahová stránka ustupuje do pozadí, místo ní se do popředí dere nálehavost sdělení, které každý divák pochopí odlišným způsobem. [==] Po zhlédnutí tohoto Díla se pro mě Sokurov již navždy stává Básníkem obrazu. Jeden z mých nejsilnějších filmových zážitků roku 2007. () (méně) (více)