Režie:
André CayatteKamera:
Jean BourgoinHudba:
Raymond LegrandHrají:
Marcel Mouloudji, Georges Poujouly, Raymond Pellegrin, Guy Decomble, Paul Frankeur, Elisabeth Hardy, Amedeo Nazzari, Yvonne Sanson, Claude Cernay (více)Obsahy(1)
André Cayatte patří do generace režisérů, které debutovali během okupace (stejně jako René Clément, Robert Bresson nebo Henri-Georges Clouzot). Tento bývalý advokát se proslavil především psychologickými dramaty ze soudního prostředí, z nichž je většina rekonstrukcí skutečných kriminálních případů nebo je jimi alespoň volně inspirována. Ačkoli ho charakterizuje spíše těžkopádný akademický styl -postavy mu slouží jako modelové příklady a kamera jako nástroj laboratorního zkoumání - je zajímavé, že již v padesátých letech otevíral zásadní společenská témata (podstata trestu smrti, nedokonalost soudního systému, právo na svobodnou lásku, právo na vzdělání, celospolečenská odpovědnost za nezaměstnanost a bídu aj.). Proslavila ho až tetralogie ze soudního prostředí (Justice est faite/Spravedlnost je vykonána, 1950; Všichni jsme vrahové, 1952; Před potopou/Avant le déluge, 1954; Le dossier noir/Černá složka, 1955). V těchto čtyřech snímcích za asistence scenáristy Charlese Spaaka a známých dobových herců vykresluje poměrně reprezentativní obraz francouzské společnosti IV. republiky. Mísí se v nich očekávání nastupující mladé generace a konflikty spojené se špatným svědomím z doby okupace, úvahy o oprávněnosti existující soudní a legislativní moci, dokonce se v nich objevují na svou dobu odvážné úvahy o morálce. I přesto režisér natáčí v intencích předválečné estetiky a postavy (spíše než hrdinové) mu slouží jako loutky ilustrující různá psychologická východiska vedoucí k řadě velmi divadelních scén, v nichž probíhá inscenovaná diskuse. To vše je sice uvozeno atmosférou fiktivního příběhu, jenž často nabývá velmi dramatického spádu, ale natáčení ve studiích, někdy až exaltované herecké projevy, výrazná mimika, pokusy o navození dokumentární autentické atmosféry a v neposlední řadě poměrně komplikovaně vykonstruované zápletky vyznívají značně staromódně. Nicméně právě takové snímky jsou ukázkovým příkladem zkostnatělosti francouzské kinematografie v prvních deseti letech po osvobození. A opět máme možnost pozorovat, jak vypadal ve své čisté formě film francouzské tradice kvality, jenž tehdy popuzoval mladé rozhněvané kritiky z Cahiers du Cinéma. - David Čeněk (Letní filmová škola)
(více)Recenze (6)
Byl jsem moc zvědavý, proti čemu se to všichni ti Truffautové, Godardi a spol. tak vymezovali, čekal jsem teatrálnost, rozvleklost a zastydlou meziválečnou selankovitost, a nastojte, viděl jsem přímého předchůdce nejedné lepší belmondovky nebo třeba takových Dvou mužů ve městě, svižný, sdělný, ale nikoli podbízivý, neorealismem poučený film s nečekaným sociálním záběrem, v podstatě moderním herectvím, svěžími dialogy (nedokážu pravda posoudit, nakolik knižní nebo naopak hovorovou francouzštinou se tu mluví, ale v titulcích vyzníval jazyk postav velice přirozeně) a smysluplnou myšlenkou či spíše mnoha myšlenkami. Ano, pár rétorických výstupů pro kameru tam bylo, ale proč koneckonců ne? Když to není „jako doopravdy“, nehraje se na absolutní realističnost, je to automaticky špatně? Nic proti nové vlně, chraň pánbůh, ale co je přesně z dnešního pohledu zavrženíhodné na tom, když se s postavami pracuje à la thèse, jede se s využitím pár vyzkoušených pravidel tak, aby se dosáhlo zamýšleného účinu na diváka, nikoli však v zajetých rutinérských kolejích (a čím se od tohohle přístupu vlastně odlišuje takové Dogma 95, krom toho, že v něm jsou už sama pravidla stanovena à la thèse, naschválníčkovsky, divákovi navzdory)? Nezužujeme si trochu moc obzory a neokrádáme se o zážitky, když se na filmy „tradice kvality“ (a jiných podobných „slepých uliček“ kinematografie) díváme už předem spatra? Pro mě velmi poučná a zároveň nečekaně dobře stravitelná dvouhodinovka, od vzorové úvodní kompozice s dvěma vojáky, klukem a tovární budovou až po učebnicový závěrečný nájezd na detail tváře téhož klučiny. ()
Zlatá Palma - výběr ()
LFŠ 2011 | Neuvěřitelně svěží, atmosfericky fungující a moderní (před)soudní záležitost s velmi pečlivým scénařem (zejména pak co se jazyka postav týče). ()
Velice dobré drama a opravdu, svěží a moderní jak už tady psali mí předřečníci. ()
ocenenia : MFF Cannes 1952 - Špeciálna cena poroty ()
37. LFŠ Pro mě nejlepší film letošní filmovky. Tento film je černobílí obrazem, ale rozhodně ne dějem ani postavami. Obdivuhodné lidskoprávní drama. Musel jsem si vzpomenout na Stanley Kramera a Spencera Tracyho i na Dva Muže ve městě. Francouzská nová vlna byla moc krutá, že ho odsoudila. ()
Reklama