Obsahy(1)
Jen 24 hodin stačí na to, aby se život Uny, studentky performativního umění, otočil naruby. Tedy nejen její. Když Reykjavík ochromí největší dopravní tragédie v historii, je Una společně s mnoha dalšími lidmi konfrontována s náhlou ztrátou a bolestí. Na rozdíl od okolí ale své emoce nemůže otevřeně vyjádřit a prožít. Obsahově útlá, přesto emocionálně hluboká miniatura Rúnara Rúnarssona se soustředí na moment, kdy nám ze života zmizí blízká osoba, se kterou jsme si ještě před chvílí malovali budoucnost. Vypráví o procesu truchlení, křehké změti lidských emocí, zranitelnosti i odolnosti mládí. Za tónů „Odi et Amo“ Jóhanna Jóhannssona pak obnažuje prchavou krásu, zjevující se v okamžicích nečekané ztráty. (MFF Karlovy Vary)
(více)Recenze (8)
Mně teda přijde trochu divný točit film na pozadí "největší dopravní tragédie v historie země", která se ovšem nikdy nestala. Jinak je to poměrně šablonotivej malej festivalovej film o vyrovnávání se se ztrátou. Mládež nasazuje ověřený lék: chlast. A taky pro nás středoevropany poměrně překvapivý lék: (chlapské) skupinové objímání. Rejža ale zmiňoval, že před covidem se na Islandu i chlapi běžně líbali na ústa při pozdravu, takže asi jiná kultura. #obyč #kviff58 (60%) ()
Jeden z mála filmů letošního KVIFF, u kterého mě mrzelo, že je až moc krátký. Dovedla bych si představit větší důraz nejen čistě na truchlení, ale také na vedlejší zápletku s milostným trojúhelníkem. Hlavní hrdinka mi svým výchozím jednáním příliš sympatická nebyla, její herecká představitelka na mě ale velmi dobře dokázala přenést svůj smutek. P. S. Taky vás tak iritovalo, že si ty holky nemohly koupit vlastní zubní kartáček? ()
Tohle bylo fakt vyprázdněné ždímání emoci, které člověk vlastně ani nemá šanci získat, jelikož nemá důvod si jakkoliv vytvořit empatii k postavám. Příběh to má nulový, je to spíše takové poeticky tragické snímání emocí bez jakýchkoliv hlubších promluv. Pro mě to nemělo ničím absolutní přínos a věřte, že nejsem necita. Někoho to asi zasáhne, na mě tenhle scénář vůbec nezapůsobil. Truchlení si navíc představuju docela jinak. Zdejší kámoši zesnulého to brali ve finále dobře, když mají chuť do zpěvu a tance. KVIFF 2024 ()
(KVIFF 2024) Když se řekne komorní snímek, tak všechny napadne pomalý, melancholický, dalo by se říct až depresivní snímek a tady snímek Když slunce vyhasne to tahá do úplně jiných rozměrů. Jo, bylo to komorní, melancholický až depresivní, ale bylo to zahraný tak realisticky, až jsem čuměl. Na tento islandský film jsem se velmi chtěl dostat, nakonec se něco stalo a já seděl sále s lístkem v ruce na tento film. Nějaká očekávání jsem měl, nebyla však veliká, ale nějaká pořád byla. No a nakonec musím říct, že to bylo cajk, bylo to silný, ale něco mi tam přece jen chybělo. Film je to zajímavý, dobře zahraný, silný a tak dále, jen to provedení bylo slabší a děj byl zase moc pomalej. Jako uteklo to rychle, ale pořád to bylo dost pomalý. Největším tahákem filmu je neskutečně silný soundtrack a nádherná kamera. Tyto dvě věci mě utvrdili ve známce, jakou dávám. No a herečka Elín Hall nebyla zas tak krásná, jak o ní všichni ve filmu básnili. Film utekl dost pomalu, ale já si ho i tak nějak užil. 8/10 Největším tahákem filmu je soundtrack a kamera! (Thermal/Malý sál - 5.7.2024) ()
Teenageři Islandu a tragická událost, se kterou nepočítali. Přívlastek “komorní” zde nabírá ještě vetší význam než obvykle. Podrobně vykreslené vzrůstající obavy ze ztráty blízkého člověka a následně procházení si bolestí z ní. Hlavní postava ji navíc prožívá z velké části skrytě, bez pochopení okolí a tedy o to intenzivněji. Malé, příběhem řídké, emocemi a psychologií však dostatečně naplněné drama s hezkým, poetickým vyústěním. [Cannes FF] ()
Reklama