Režie:
Todd HaynesScénář:
Todd HaynesKamera:
Edward LachmanHudba:
Elmer BernsteinHrají:
Julianne Moore, Dennis Quaid, Dennis Haysbert, Patricia Clarkson, Viola Davis, James Rebhorn, Bette Henritze, Michael Gaston, Ryan Ward, Lindsay Andretta (více)Obsahy(1)
Whittakerovi jsou zdánlivě ideální rodina. Alespoň pro své okolí. Jsou klasickým obrazem ideálu padesátých let v Americe. Nic však nikdy není takové, jaké se zdá... Cathy je dokonalá žena v domácnosti, s perfektním životem, přesně taková, jaká by ideální žena v padesátých letech v Americe měla být. Je zdravá, má krásné děti, úspěšného manžela, sociální jistoty. Celý svět se jí však obrátí vzhůru nohama, když přistihne svého manžela s jiným mužem. Zmatená a zoufalá nachází útěchu v náruči afroamerického zahradníka Raymonda. Přes Frankovu sexuální orientaci a Cathyin vztah s Raymondem se pár snaží udržet manželství pohromadě. Oba dva to však změní jednou pro vždy. (Cinemax)
(více)Videa (1)
Recenze (141)
Jako retro je to vynikající, výprava a to všechno se podařilo. Ale jinak mi to přijde dosti přeceňované - Dennis Quaid sice svého homosexuálního manžela zahrál přesvědčivě, ale co proboha Julianne Moore, to podala podle mě spíše průměrný výkon a to byla nominovaná na Oscara. A ty dialogy mi přišly mega jak z porna nebo telenovely, ale tak to tehdy možná bylo. ()
Námět: on tajně podvádí svou ženu s jiným mužem, ona si v době padesátých let dost dobře rozumí s "negry". Tohleto slibuje zajímavou zápletku. Jenomže. Jenomže je to celé strašná nuda. Nudná režie, nudné herecké výkony, skoro žádné emoce. Celé je to zasycené hezkými barvamy. Kamera se povedla. To jo. Ale to je asi tak jediný klad filmu - hezká retro stylizace. Scénář sliboval mnohem víc než jsem nakonec v hotovém filmu dostal. První zápletka nevěrného muže nestojí za nic. Celou dobu všichni dělají jako že se nic neděje. Až teprve deset minut před koncem se muž v jediné jakžtakž dramatické scéně rozhodne že takhle dál nemůže žít a chce se rozvést. Druhá zápletka - téma rasové nesnášenlivosti je na tom uplně stejně. Absolutně sterilní nuda. Probíhá to stále asi takto: několik ženských se mezi řečí zmíní že negři jsou problém a hned na to se zeptá kamarádek co včera vařili. Samozřejmě tohle píši už s nadsázkou. Ale nějak tak to probíhá. Celkově absolutně zbytečný nudný film o tématech ze kterých se dalo vytřískat mnohem více a hlavně byly mnohokrát mnohem lépe natočené. herdcké výkony všech zůčastněných jsou ospalé a nudné jako celý film. ()
původně materiál filmů Johna M. Stahla vypůjčený do filmů Douglase Sirka si opět vypůjčil a o “svůj” queer motiv rozvinul a obohatil Todd Haynes. zachoval při tom přirozeně i žánrový rámec, a nové obsahy s LGBT problematikou trvale obepnuté tuhou stěnou předsudků a urážlivých stereotypů zpracoval v žánru neméně stíhaném předsudky a stereotypy – v uslzeném, ženském, sentimentálním žánru melodramatu. /// Daleko do nebe nepostrádá snad žádný z typických žánrových prvků: tradiční prostředí poklidné čtvrti středně velkého amerického města obydlené tradičními figurkami, témata třídních vrstev, poraněných milostných vztahů, sociální prestiže, rodiny, životního štěstí, tradičně scházející happy end. všechny náležitosti filmu oddaně plní zakázky žánrových požadavků: typické melodramatické hudební tóny se jen v několika sekvencích vystřídají se subtilní hudbou nesoucí věrné emoce. barvy vyvedené kamerovým géniem Edwardem Lachmanem srší z filmu a nejvýmluvněji zprostředkovávají city a nálady, zejména “otravu” slizkou neonovou zelení a melancholii “vnitřní” temně fialové, neméně na diváky zapůsobí také bezelstná zamilovanost rudé a sluncem prozářená svěžest žlutozelené na listech stromů. pro potěchu oka probíhá módní přehlídka perfektních kostýmů dobových šatů a složitých účesů, vyumělkovaných stejně jako domněle “správná” morálka ortodoxně konzervativní americké společnosti 50. let. četnost motivů může na první pohled budit zdání, že film nedospívá k žádnému hodnotnému celistvému tématu, ale rozpadá se do hromádky malých dílčích témat, z nichž každému je tím pádem vymezeno jen minimum prostoru, na kterém nemůže být hlouběji prozkoumáno. kdo k takovémuto závěru dospěje, je vinen stejnou povrchností, jakou snímek tématizuje a neustále ji připomíná důrazem na vnější vzhledy, povrchy odrážené v neustále se vracejícím “fassbinderovském” leitmotivu zrcadla. skutečné téma filmu je zastřešující: rovnost. teď nemyslím rovnost mezi lidmi jiné barvy pleti, jiné sexuální orientace nebo příslušníky jiných sociálních vrstev, ale rovnost mezi samými těmito dílčími tématy se společenskokritickým apelem. /// Todd Haynes vlastně natočením Daleko do nebe udělal pravý opak toho, co od něj kritici a diváci očekávali. poté, co se úspěšně etabloval vynikajícími filmy (Jed, Dottie dostává na zadek, Safe, Sametová extáze) jako vůdčí osobnost volného “hnutí” new queer cinema a v očích mnohých lidí svým významem předstihl i Guse Van Santa, bylo nasnadě předpokládat, že bude své veškeré úsilí v příštím filmu věnovat intenzívnímu rozřešení závažných otázek týkajících se homosexuality a její kompenzace ve společnosti a kultuře. jak už ale naznačil šířeji pojatým Jedem, Haynes se tomuto úzce vyprofilovanému zaměření vyhnul a queer motivu vyhradil v novém filmu malý prostor vedle dlouhé řady jiných motivů, zjevně ne méně, ale ani ne více důležitých. postavil ho na roveň ostatním vážným společenským otázkám (zmíněná rasová a třídní diskriminace) a pokradmu je doplnil o všechny myslitelné konotace: média, církev, medicína, segregace, kulturní elitářství, alkohol, domácí násilí, dětská šikana atd. ve své umělecké výpovědi přednesl, že ať jsou lidé ze všech stran utlačováni z jakéhokoliv důvodu, nesou si stejné téma a nespravedlnost se jim děje podle stejného modelu jako ostatním. není žádná izolovaná válka za práva homosexuálů, postavení žen ve společnosti a třídní rovnoprávnost – je jedno zastřešující téma: věčné potýkání se s všeobecným bezprávím. to vše Haynes dokládá na příběhu jedné ženy, která se bez vlastního přičinění ocitá v ohnisku několika těchto motivů zároveň a každému z nich musí čelit. vynikající herečka Julianne Moore vzala na svá bedra mimořádně obtížný úkol vtělit se do několika postav zároveň, do ženy, a do několika vrstev jejích masek, které před sebou nosí a které se postupem času lámou a odhalují ukrývané vnitřky. nejprve přichází o masku před celkem společnosti a s ní zároveň o svou prestiž, na které jsou navíc závislá i nejbližší “přátelství”, později vezme za své i maska nastavovaná vlastní rodině. štěstím ale je, když dosud nešťastná žena odkládá masku udržovanou před sebou samou, skrývající pravé frustrace i tužby. /// Daleko do nebe usiluje podnítit především to, ať se lidé nevzpírají sobecky jako jedinci nebo aktivisté v jasně vymezených angažovaných hnutích, ale uvědomí si, že to téma není jen jejich. sdílí ho takřka se všemi. pokud je totiž společnost velmi přísně “nalajnovaná” a vůbec není flexibilní, z toho či onoho důvodu se mezi tyto pevné linie nevejde nikdo z lidí a všichni v důsledku trpí stejným zlem. rozličnosti jsou jen na povrchu. od toho je ovšem nutno umět odhlédnout a uvědomit si hlubší souvislosti, které nás naopak spojují. /// v této perspektivě konečně vysvítá, jak příhodný je k pojednání výše popisovaného tématu “zamilovaný” žánr melodramatu, který jako takový dává svým divákům poznat, jak zničující je nepřítomnost vztahu a do jaké marnosti nevyhnutelně vede. Todd Haynes ustoupil sterilnímu modu produkce prefabrikovaných žánrovek pouze zdánlivě, přitom natočil osobní autorskou výpověď, na významy stejně bohatou a barokně opulentní jako barvitost a mizanscéna melodramatických filmů. mohl natočit společensky angažovanou agitku za lidská práva, na místo ní vytvořil obsažné umělecké dílo. () (méně) (více)
Problémy skvele zabezpečených rodín Ameriky vždy dojímajú. Perfektný veľký barák, rodina, záhrada aj so záhradníkom, v dome slúžka. Žena pracovať nemusí, stará sa o rodinu, ktorú živí tatino. Všetko zabezpečené na úrovni strednej triedy tých čias (dnes by sa jednalo o vysoký nadštandard). Takže ostávajú problémy vzťahové - ocinko má rád iných mužov, žene je z toho nanič a pochopí ju jedine záhradník. No ten je čierny. Z toho je iný veľký problém. Americké malomesto tých čias totiž neznáša integráciu rás. Tézovité až hrôza, kostýmy sú pekné, no príbeh je našitý práve na tie problémy, ktoré sa furt riešia: homosexualita, segragácia, integrácia, nenávisť malomesta a tak. Trefný komentár: dobytek. ()
Scenár a Julianne Moore. To sú minimálne dve kategórie, ktoré si sošku zaslúžili! Manželka citovo zapletená do čierneho záhradníka, manžel zisťujúci svoje gayovské tajomstvá. Zmiešanie dvoch veľmi citlivých tém, ktoré boli v 50-tych rokoch tŕnom v oku nejedného Američana sa zistilo ako dobrá voľba v správnom pomere s krásnou hudbou a ešte krajším kvietkovsko-farebným motívom. Škoda, že záver nebol poriadnym záverom. A aj pre vadivú, až prehnanú rodinnú úslužnosť dávam 'len' 85%. ()
Galerie (31)
Photo © 2002 Focus Features
![Daleko do nebe - Z filmu](http://image.pmgstatic.com/cache/resized/w663/files/images/film/photos/159/650/159650436_9d7526.jpg)
Zajímavosti (13)
- Kromě barevného schématu Todd Haynes použil záběry a úhly odpovídající Sirkovým filmům a době vzniku a scénář využívá přehnaně melodramatické dialogy. Ve scénách jízdy autem tvůrci použili zadní projekci, která se běžně používala ve starších filmech, a pro jeden záběr, kdy Cathy (Julianne Moore) jede na baletní představení své dcery, dokonce znovu použili desku ze Sirkova filmu Psané ve větru (1956). (classic)
- Julianne Morre byla nominována na Oscara v kategorii hlavní herečka společně s Nicole Kidman, se kterou si zahrála ve filmu Hodiny (2002). Nicole Kidman cenu nakonec vyhrála. (R´Hell)
- Modrá barva je ve filmu často použita jako symbol upadajícího manželství Franka (Dennis Quaid) a Cathy (Julianne Moore), například ve scéně, kdy Cathy obdrží telefonát od hartfordské policie ohledně Franka a jeho „potulování“, a později, když Frank a Cathy opouštějí ordinaci psychiatra po první návštěvě, aby se pokusili omezit Frankovy homosexuální sklony. Právě ve druhém z těchto okamžiků je použito jediné sprosté slovo v celém filmu, a to Frankem na adresu Cathy, což ještě více demonstruje chlad a hořkost, kterou vůči své ženě cítí, a dokonale to ladí s barevnou paletou, která je během této scény obklopuje. (classic)
Reklama