Hrají:
Bob Geldof, Bryan Adams, Dan Aykroyd, Björk, Jon Bon Jovi, Bono, Jim Brown, Mariah Carey, Snoop Dogg, Johnny Hallyday, Salma Hayek, Annie Lennox, Madonna (více)Obsahy(1)
Legendární série koncertů na podporu výzvy Boba Geldofa a jeho přátel v předvečer summitu G 8 v Edinburghu na začátku července. Účinkují: Annie Lennox, Bob Geldof, Coldplay, The Cure, Dido, Sir Elton John, Joss Stone, Keane, Madonna, Mariah Carey, Sir Paul McCartney, Pink Floyd, R. E. M., Robbie Williams, Snoop Dogg, Sting, U2 a další. (oficiální text distributora)
(více)Recenze (64)
"Live 8" bola séria benefičných koncertov, ktoré sa konali druhého júla roku 2005 po celej zemeguli. Na tejto megalomanskej akcii vystúpilo tisíc dvesto päťdesiat hudobníkov, interpetov, spevákov a speváčiek a sto päťdesiat hudobných skupín. Hrali v mestách: Londýn (Anglicko), Philadelphia (USA), Paríž (Francia), Moskva (Rusko), Berlín (Nemecko), Ontário (Kanada), Johannesburg (Juhoafrická republika), Cornwall (Anglicko), Rím (Italia), Tokio (Japonsko). Celé to vyvrcholilo šiesteho júla v škótskom Edinburgu. *** ()
Spíše slabé. Nemám rád zpěváky, zpěvačky a kapely, co se takto zviditelní. Většina z nich, co na koncertě byli, už nejsou populární, ale vesele oprášili nástroje a hlavně hlasivky a naposledy vystoupili před šílícím davem. Asi si dovedete představit, jak koncert vypadal, když tam vedle sebe vystoupili "spasitel chudých" Bob Geldof, Robbie Williams, co neví, jestli je víc na holky nebo na kluky, Elton John, co už ví na co je, zapomenutý Sting, zapomenutá Mariah Carey a exhumovaná Madonna a desítky dalších celebrit. Mně se nelíbilo ani jedno vystoupení, ale tak když je to bavilo. 50% ()
Netusim, jak se tohle mohlo objevit na csfd, s filmem to nema co delat. Kazdopadne jsem se dival jak R. Waters hral po tolika letech opet s Pink Floyd i kdyz meli velice omezeny cas ( pres to, ze dostali nejvic prostoru ze vsech kapel ktere se na Live 8 objevily). Myslim vask, ze takovyto koncert by se na tomhle serveru nemel hodnotit ()
Váhal jsem mezi dvěma a třemi hvězdičkami. Jako koncert slušná a velkolepá show, která by si zasloužila možná 4, nicméně okatě stupidní záměr a prostředek k lobbování u G8 z této akce činí frašku. Odpouštěním dluhů a litím dalších a dalších finančních prostředků do afrických zemí bez silného státního aparátu, jenž by zajistil jejich přerozdělení, je prostě stupidní, z ekonomického hlediska neobhajitelný, přístup k této problematice. Pokud vám někdy záleželo na tom, aby se lidé v Africe měli lépe, tak jste neměli hlasovat pro vstup do EU. Její politika, která bohužel v tomto směru určuje trend, vyvolává natolik negativní a neefektivní dopady na chudé africké země, až se mi z toho chce brečet. Afrika potřebuje najít samu sebe, potřebuje volný mezinárodní obchod a potřebuje, aby se vyspělá západní civilizace neschovávala za celní bariéry a tím Africe znemožňovala zbohatnout! Rozhodně nepotřebuje tato trapná gesta, která slouží tak k tomu, abychom se chvíli cítili lépe, že se aspoň trošku snažíme, a tím si vyžehlili svědomí, i když hned další den najedeme do stejných kolejí, které celou situaci zhoršují! Koncert dobrý, účel hanebný! ()
Je mi celkem jedno, co se dělo v těch několika zemích celý den předtím. A to i přes to, že se zapojili třeba U2 nebo moji oblíbení Muse a desítky dalších. Nene, přestože jsem před pěti lety Live 8 sledoval, tehdy jsem ještě nemohl docenit pravý význam té akce. Nejen ten lidský, ale hlavně ten hudební. A vrchol všeho nastal v Londýně kolem jedenácté večer, když na scénu nastoupila parta šedivých taťků, možná až dědečků, od rodin a rozehrála svůj Epilog. David Gilmour a Roger Waters po více jak 20 letech od rozpadu nejslavnější formace Floydů opět na jednom pódiu. Samozřejmě nechyběl ani Nick Manson a Rick Wright. A už od pohledu bylo jasné, že si to tahle čtveřice i přes všechny ty spory, které několikrát vedli až k soudním tahanicím a souboji právníků, nepokrytě užívala a desítky tisíc fanoušků v publiku s nimi. Floydi potvrdili, že jejich hudba nestárne a opět nabídli dokonalé hudební představení a potvrdili, že jejich hudba je silná i bez jinak typické monumentální světelné show. Pozorovat Waterse s klukovsky radostným výrazem ze hry užívajícího návrat do svého milovaného a léta hýčkaného dítka nebo Gilmoura, který i přes ztrátu vlasů neztratil nic ze svého geniálního hudebního umu bylo pro mě nepokryté potěšení. I když je tohle dost možná poslední tečka, kterou Pink Floyd ve své nejslavnější a nejsilnější sestavě předvedli, ty radostné pocity u mě převládají nad tou melancholií. ()
Reklama