Režie:
Joseph SargentScénář:
John PielmeierKamera:
Donald M. MorganHudba:
Charles BernsteinHrají:
Jessica Lange, Tammy Blanchard, JoBeth Williams, Brian Downey, Gary Levert, Fab Filippo, Ron WhiteObsahy(2)
Snímek režírovaný renomovaným televizním tvůrcem Josephem Sargentem vychází se skutečného příběhu mladé ženy Sybil, jež se po pokusu o sebevraždu dostává do péče psychiatričky dr. Cornelie Wilburové. Během společných sezení dívka, která vykazuje zvláštní náznaky ztráty paměti, postupně odhaluje děsivý obraz strašlivého dětství, jehož pravidelnou součástí bylo psychické, fyzické i sexuální týrání rukou její vlastní, duševně narušené matky. Výsledkem nelidského zacházení byl rozpad Sybiliny osobnosti na šestnáct různých částí, jimiž se dívka bránila během dospívání krušné realitě. Je vůbec možné, aby Sybil někdy okusila normální život? Závisí to i na doktorce Wilburové, kterou bravurně vystřihla držitelka dvou Oscarů Jessica Langeová. (oficiální text distributora)
(více)Recenze (23)
„Je pozdě, je pozdě.“ Na co všechno je pozdě? Jessica Lange už dost stará a s takovým umělým obličejem, jako po nepovedené plastice. Ovšem s nezbytnou středostavovskou americkou šňůrou perel. Sybil, schizofrenička, ještě ovšem překvapí. „Mamince se nelíbil skoro nikdo.“ Zvláštní obrazy, podkreslené Rimským-Korsakovem. Kolik lidí se v Sybil střídá? Proč ji stále pronásledují ty střepy? Otázek přibývá. Dokud je jen Peggy a Sybil, obličeje lze rozeznat. Jak přibývají podoby a hlasy, jde to stále hůř. „Vícečetná osobnost neexistuje.“ Jasně, mužský vždy zlehčuje hysterii. A menstruační cyklus. Jenže je tu ještě Viktorie, kolik jich tedy je? Matrjošky, jedna ve druhé, trochu laciné podobenství, stejně jako ty zapíchnuté vidle. Jedna vrstva za druhou, jedno jméno za druhým. Minulost se promítá do přítomnosti a vycházejí najevo další a další okolnosti. Modlení ovšem neléčí, byť si otec myslel opak. Slibně rozjetý a vygradovaný film neudrží tempo a posledních deset minut je jako od jiného autora a z jiného světa. Zajímavě použitá hudba, nejen Grieg, ale i Johann Pachelbel.Film je podle románu Flory Rhety Scheiber a ani se mi ji u nás nepodařilo najít. ()
Nejvíce ubližují ti nejbližší, a pokud jde o vztah rodiče a dítěte, platí to dvojnásob. Právě o tom je mrazivý příběh talentované studentky, která se stala obětí své duševně choré matky. Přes řadu opravdu silných okamžiků se však zdá, že je to příběh příliš velký na tak malou plochu. Film nedokázal postupně budovat vztahy ani na jejich základě odhalovat jednotlivé osobnosti Sybil, prostě je vysázel na obrazovku jeden bod za druhým. Na druhou stranu byla řada věcí nedopovězena a vše plynulo hladce a spěšně až k závěrečným titulkům. Nicméně i přesto všechno to byl silný a mrazivý zážitek. Jeden z těch příběhů, na které se nezapomíná. ()
Neviem či si niekto vôbec uvedomuje, že tá choroba, s ktorou sa potýka hlavná postava nie je schizofrénia, ale disociačná porucha identity. Jej matka bola tá čo mala schizofréniu a nebola liečená. Film s roku 1976 so Sally Field som síce nevidela čo je škoda, ale Sybil z 2007 je ako televízny film veľmi kvalitná, dobre pozerateľná, tempo plynie nenásilne. ()
Velmi sugestivní. Velmi pod kůži se zarývající. Psychická porucha podobná schizofrenii, ano. Ale schizofrenie dělící se ne na dva jedinc, ale celých šestnáct? To už je pořádný zmatek. Výborný zážitek. Výborný výkon Tammy Blanchardové, která vlastně chudinka celý film plakala. Pokud chcete někdy vědět jaké to je když máte dětství opravdu hodně špatné, rozhodně shlédněte tento film. ()
Nebyl to zase až takový propadák. Dějově sice né moc zajímavé, ale myslím, že hlavní představitelka odehrála svoji roli velice dobře. K zamyšlení je na tomto filmu především fakt, že lidský mozek je nevyzpytatelný a neprobádaný, a nikdy nevíte jak se zachová v reakci na konkrétní situaci. Každý totiž může reagovat jinak - jedinečně. ()
Reklama