Režie:
Ron HowardKamera:
Salvatore TotinoHudba:
Hans ZimmerHrají:
Frank Langella, Michael Sheen, Sam Rockwell, Kevin Bacon, Matthew Macfadyen, Oliver Platt, Rebecca Hall, Toby Jones, Andy Milder, Kate Jennings Grant (více)VOD (1)
Obsahy(2)
Jedna z největší kauz americké politiky málem vyšuměla do ztracena. Aféra Watergate, která odhalila rozsáhlé sledování členů demokratické strany a zneužívání moci ze strany vládnoucích republikánů, začala sérií investigativních reportáží v roce 1972. Další dva roky pokračovala několika soudními procesy a odsouzena byla i řada lidí z blízkého okolí prezidenta Richarda Nixona. V létě 1974 už zbýval poslední podezřelý, Nixon však projednávání kauzy v kongresu a možnému sesazení z funkce zabránil tak, že raději sám rezignoval. Viceprezident Gerald Ford pak bryskně zaujal jeho místo a obratem udělil Nixonovi milost. Zdálo se, že bývalý prezident stráví poklidný důchod v ústraní, aniž by kdy byl hnán k odpovědnosti nebo alespoň veřejně konfrontován. To by ovšem na scénu nesměl dorazit David Frost – populární britský moderátor a televizní osobnost, který navrhne natočit s Nixonem sérii rozhovorů o jeho působení v úřadě. K překvapení všech včetně samotného Frosta bývalý prezident na nabídku kývne. Snad proto, že Frosta vidí jako komedianta a slabého diskutéra, na kterém se může zahojit. Aniž by to tušili, oba tak vstoupí do souboje, ve kterém se hraje o celou jejich reputaci a vítězem se může stát jen jeden... Americký koprodukční film natočil v roce 2008 Ron Howard, jenž proslul právě napínavými životopisnými dramaty jako Apollo 13 (1995), Čistá duše (2001) či Rivalové (2013). Snímek vychází ze stejnojmenné divadelní hry a režisér si jako jednu z podmínek pro natáčení stanovil, že ústřední dvojici ztvární stejní herci jako na divadelních prknech. Role amerického prezidenta se tak ujal jeho krajan Frank Langella a proti němu stanul Michael Sheen jako britský moderátor. Známé tváře lze ale zpozorovat i ve vedlejších rolích – ve Frostově týmu se objevil například Sam Rockwell, Matthew MacFadyen nebo Oliver Platt, na straně Nixona pak stanul Kevin Bacon s Tobym Jonesem. (Česká televize)
(více)Videa (3)
Recenze (554)
S filmem Duel Frost/Nixon jako s vítězem Oskarového klání o nejlepší film bych neměl nejmenší problém. Po všech stránkách do nejblyštivějšího lesku vypulírovaná filmařina, která v žánru politického dramatu dosud chyběla. Filmy Rona Howarda mám svým způsobem rád, mnou jediným špatně hodnoceným Howardovým filmem je Grinch, jinak jsem vždy sáhnul buď po čtyř nebo pěti hvězdičkové hodnocení. Duel Frost/Nixon se u mě zařadil mezi jeho absolutní vrcholná díla (Cinderella Man, Beautiful Mind) a pokud zde po jeho předchozím filmu Da Vinci Code byly byť jen sebemenší pochybnosti o Ronu Howardovi jako o seriózním režisérovi, ty pochyby jsou nyní ty tam. Střih, kamera, herci (Langella jde jistojistě vstříc děkovné řeči za nejlepší herecký výkon) - po filmařské stránce není co vytknout. Minutáž je zdá se přetažená (122 minut), ale při sledování mi to vůbec nepřišlo. Hans Zimmer zkusil zase něco nového a zase mu to vyšlo, komorní, trochu až špionsky laděná (místy dokonce evokuje Powellového Bournea) hudba přispívá komorní atmosféře a vážnosti tématu v době, kdy se odehrává. Já byl spokojen, pro mě zatím největší překvapení roku 2008 (o Rambovi ani Temném rytíři jsem předtím nepochyboval). ()
Kdyby mi někdo před měsícem řekl, že před dlouholetými oblíbenci - FIncherem a Mendesem - jednoznačně upřednostním novinku Rona Howarda, vysmál bych se mu. Ale... ano! Howardův vycizelovaný styl k látce skvěle padne a to, že nemá tak osobitý autorský rukopis, je pro dramatizaci pohnutých politických událostí jenom výhodou. O dvě třídy lepší než Královna. A velký potlesk pro Franka Langellu, na jehož tváři jsem doslova visel. Čtyři s velkým plusem. ()
Nejde konkrétně o Nixona a rozhodně to není duel. Duel by znamenal komunikaci, možnost dorozumění na osobní rovině, a tedy životní naději. *** Tohle je mnohem misantropičtější, obecné podobenství o člověku, který vykonává moc, a přitom je dost moudrý, aby nežil jako otrok mechanických principů, ale vnímal jedinečnost, neposouditelnost každé situace. Takový člověk chápe i podmínky svého postavení – a svého prokletí. Nevyhnutným důsledkem pro každého velkého státníka je, že koná na úkor vyprávění – že s veřejností nemůže komunikovat svá rozhodnutí jakožto součást svého osobního příběhu – vždy bude zredukován, nikdy se nebude moci sdělit těm, k nimž může ze své pozice mluvit. Možnost být sám sebou mezi těmi, kdo o něm vědí, nepřímo úměrně klesá s rostoucím veřejným vlivem, a čím větší vliv, tím více povinností, úkonů, a tím méně času své konání vysvětlovat i těm nejbližším. Natož svůj příběh, své důvody, své vidění světa uhájit před masami. Nejmocnější člověk světa pak nemá z podstaty věci šanci zůstat v živém spojení ani s přáteli – leda se mlčky přítelem stane ten poslední, ten nejvěrnější spolupracovník, který mu u všeho byl po boku a vytrval, a v porozumění se stejně smí jen tiše doufat, protože na to všechno si říct, už nikdy nebude dost času – a odvahy riskovat, že ztratí i jej. Takový dluh nelze uhradit, ani po odchodu z výsluní. Člověk-konatel odchází sám s vědomím, že vlastní život ve skutečnosti prožil ve stínu, v samotě za reflektory. *** Film nemírně přesně zpřítomňuje okamžik, kdy to takovému muži naplno dochází – z politiky musel odejít, protože jeho konání nebylo pochopeno, a protože se nedokáže sdělit, nebude se tam moci ani vrátit, aby smysluplně pokračoval. Sám sebe přitom překvapí, když kývne na možnost rozhovoru (kterou mu tak absurdně naservíruje figurka anglického páska, moderátora ze zábavních pořadů, jenž nemá o ničem páru, nezná nic než televizi a k interview ho vedou naivní důvody a rozhodně není možné, že právě on by státníkovi mohl pokládat správné otázky – musel by si z něj důstojného protivníka do duelu teprve vychovat – a na to není v zábavním průmyslu prostor stejně jako v politice), jakožto na svoji šanci pokusit se lidem všechno říct, jak to bylo – překvapí totiž sám sebe, že v to ještě doufá, že by chtěl. Že pořád ještě v koutku cynické duše touží po porozumění, po blízkosti, po tom, aby ho někdo poznal. Když se to nepodaří, zůstává konečně zklamaný a smířený sám, svoje paměti pro veřejnost, k nimž se upínal, nechá sepsat tak, jak si to žádá lid a rádcové, a se svým příběhem a zbytkem sil odchází do ticha. *** Člověk se neubrání myslet na všechny velké státníky, od antiky po naši havlovskou současnost, kteří brali svou pozici jako úděl, jako nevyhnutnou zodpovědnost, a po nichž nám zůstávají cynické a filosofické texty o nemožnosti dorozumění, a nebo ani to. ()
Dvouhodinové drama o jednom interview mezi britským moderátorem Frostem a americkým ex-prezidentem Nixonem. Film je to napínavý, ne však strhující. Závěrečné přiznání Nixona k jim prováděným nezákonnostem nepůsobí tak úplně věrohodně, protože se mi nezdálo být nějak výrazněji vynucené novinářem Frostem, který v televizním rozhovoru byl rozhodně tou slabší stranou. Místo strhující kritiky Nixona je snímek chvílemi spíše jeho chválou a to činí z Duelu Frost/Nixon i přes 5 nominací na Oscara jen lehce nadprůměrné dílo mého oblíbeného režiséra Rona Howarda. Trailer: http://www.youtube.com/watch?v=Ibxs_2nDXUc ()
Po skončení filmu, ale i zřejmě hodně dlouho potom si budu postavu Nixona asociovat s jeho postavou ve filmu, tak jak jí stvořil Frank Langella. Už dlouho jsem neviděl tak vyrovnaný, samozřejmý, suverenní a přesto citlivý mužský herecký výkon, jaký zde Langella předvedl. Vedle něj působil trochu prkenný Michael Sheen dost nevyrovnaně. SPOILER Přestože ve filmu duel vyhrál Frost, na hereckém poli pro mě jasně vítězí Langella. Přesto to pro mě film roku není. ()
Galerie (52)
Zajímavosti (13)
- Jonathan Aitken, jeden z oficiálnych životopiscov Richarda Nixona, kritizoval film za zobrazenie opitého Nixona ako v noci telefonuje. Podľa neho sa niečo podobné nikdy nestalo. (Greenpeacak)
- Herci se pro zvýšení reality zápolení provokovali i mimo kameru. (Elisebah)
- Ron Howard přiznal, že v roce 1972 sám Nixona volil. (Karlos80)
Reklama