Režie:
Nick MorrisVOD (2)
Obsahy(1)
Dvacet tisíc diváků v hledišti, desítky hvězd na jevišti. Oslava 25. výročí londýnské premiéry. Výročí premiér úspěšných světových muzikálů provází většinou velký koncert. V případě Londýna se obvykle odehrává ve slavné Royal Albert Hall. U Les Miserables neboli Bídníků producent Cameron Mackintosh velmi dlouho váhal, kde koncert k 25. výročí londýnské premiéry uspořádat, a jak ho pojmout. Mnozí měli v tu dobu ještě v dobré paměti velmi povedenou akci k 10. výročí, kde se mimo jiné představili Valjeanové ze všech jazykových mutací – a že jich nebylo málo! Kromě japonštiny či norštiny tu pochopitelně zazněla také čeština. Mackintoshovi bylo jasné, že čtvrtstoletí je třeba oslavit jinak a ve větším formátu. Vznikla myšlenka zaplnit obrovitou londýnskou arénu O2. Na hlavní představení plné hvězd (koncertů proběhlo více, ale právě jen tento měl unikátní obsazení) byla hala čítající dvacet tisíc míst zcela vyprodaná. Účinkující vystupovali sice v kostýmech, ale před mikrofony, scény byly postaveny pouze v náznacích, ale o to více se pracovalo s osvětlením. Obsazení bylo vskutku fenomenální: z Broadwaye přijel afroamerický inspektor Javert – Norm Lewis, ale také Nick Jonas (ano, člen populární chlapecké skupiny Jonas Brothers), který sice již odrostl své někdejší roli Gavroche, ale zde se stal na jeden večer Mariem. Jako Eponine se představila Samantha Barks, která později stejnou roli získala i ve filmovém zpracování muzikálu. Překvapením bylo obsazení známého britského komika Matta Lucase (Malá Velká Británie) do role Thénadiéra. Lucas se ovšem projevil nejen jako znamenitý herec, ale i jako obstojný zpěvák. Kanaďan íránského původu, charismatický Ramin Karimloo, zde zpíval Enjolrase, ale v tu dobu už na divadelních prknech běžně hrál i Valjeana. Fantine si zazpívala filipínská hvězda Lea Salonga (ta nedávno navštívila i Prahu), která byla kdysi na Broadwayi skvělou Eponine. Hlavní role pak otevřela netušené možnosti opernímu tenoristovi jménem Alfie Boe, kterého do té doby znali jen skalní příznivci opery. Boe už měl za sebou úspěchy v broadwayském provedení Bohémy a zpíval hlavní role v londýnských operních domech, ale hvězdu z něj udělalo právě toto představení. Jeho provedení slavné árie Bring Him Home zvedlo ze židlí celou arénu a následující desetiminutové ovace (z nichž v záznamu pochopitelně uvidíme jen sotva minutu) mu navždy změnily život. Na závěr se pak na pódiu sešli čtyři nejvýznamnější představitelé Valjeana – kromě Boea to byli Colm Wilkinson (první londýnský Valjean, pro nějž byly některé árie psány), a dále John Owen-Jones a Simon Bowman, aby společně zazpívali Bring Him Home, a po jedinečném provedení sborové scény One Day More (v níž účinkovali téměř všichni herci a zpěváci, kteří byli na premiéře před 25 lety) následoval proslov Camerona Mackintoshe a autorů hudby a libreta. Koncert je pozoruhodný v mnoha směrech – především ale v množství pozitivní energie a čisté radosti, které daleko přesahují dokonalou profesionalitu, a které divák může vnímat doslova v každém okamžiku. (Česká televize)
(více)Recenze (44)
Verze z roku 1995 byla dle mého lepší - ať již obsazením (nechápu co v této verzi dělal Nick Jonas, ty jeho grimasy a zpěv... brr, to bych byl ještě rád za filmového Eddieho Redmayne), pěveckými výkony (sympatičtější mi byla většina zpěváků z 10. výročí, výjimkami jsou Samantha Barks jako Eponine, Lea Salonga jako Fantine - v 10. výročí zpívala Eponine; dále noví Javert i Jean Valjean byli zajímaví), atmosférou či překvapením na závěr večera. Není to však velká výtka, jelikož verze k desátému výročí byla jednoduše fantastická. 4* ()
Z hlediska obsazení jednoznačně horší záznam než ten, který byl pořízen o patnáct let dříve v rámci 10. výročí – zvlášť Nick Jonas jako Marius mi skutečně nesedí. Na druhou stranu mě snad žádný záznam koncertu nedonutil usmívat se tolik, jako když na posledních deset minut dorazilo na pódium původní londýnské obsazení z roku 1985 a přidalo One Day More. Colm Wilkinson je totiž pořád ten nejlepší Valjean a Roger Allam má tak autoritativní hlas, že na mém žebříčku nejpůsobivějších Javertů bojuje s Philipem Quastem o první příčku navzdory tomu, že je primárně shakespearovský herec, a rozhodně ne muzikálový zpěvák. ()
Vidět originální Bídníky v Londýně a umřít. I tahle koncertní verze mě totálně dostala, sic jsem kvůli nesympatickému Nicku Jonasovi v roli Maria chtěla dát "jen" 4*, ale poté, co mě závěr s původními představiteli a tvůrci emocionálně odrovnal, musela jsem jít na maximum. One day more... Do you hear the people sing... Zase mi to bude v hlavě znít týdny. Schönberg je prostě Bůh. ()
Niečo prenádherné - povedal by som dokonca, že je to môj najobľúbenejší muzikál celkovo za čo patrí obrovská vďaka jeho tvorcom (Claude-Michel Schönberg, Alain Boublil a Herbert Kretzmer), a samozrejme aj Victorovi Hugovi, ktorý Bedárov napísal. Muzikálová adaptácia je naozaj krásna, dojemná a v mnohých smeroch srdcervúca. Nádherné piesne doprevádzané úžasnou hudbou a samozrejme speváckymi zručnosťami účinkujúcich. Pri mnohých piesňach som pomaly nedýchal a zimomriavky som mal po celom tele, no a neubránil som sa ani slzám - hlavne pri Eponine a jej piesni On my own, to ma vždy dostane (možno aj preto, že s ňou súcitím a cítim sa rovnako ako ona - neľúbená)... Nedá mi to však neporovnávať aj s filmovým spracovaním Les Misérables, ktoré celé toto veľdielo posunulo ešte o kategóriu vyššie. Prečo som teda nedal 5 hviezdičiek? Jediný dôvod (avšak pre mňa dosť podstatný) - prevedenie spevu a hudby bolo síce dokonalé, no chýbalo mi v tom väčšie prejavenie dramatizácie a hereckého umenia. Práve z tohto dôvodu mnohé scény pôsobili príliš staticky - avšak našťastie v spomínanom filmovom spracovaní to už bolo všetko tip-top dokonalé! ()
Dávám 4* jen pro srovnání s verzí z Royal Albert Hall (1995), která přeci jen v preciznosti a provedení koncertní formy 25té výročí předčila. O2 aréna jednak byla zkrátka slabším prostředím, počet členů company byl také výrazně nižší a na koncertní ztvárnění obsahovala scéna dle mého názoru až moc kulis a herecké stránky věci. Tím se inscenace dostala na pomezí klasického muzikálové provedení a nastíněný hybrid byl v tom směru zkrátka trochu slabší, než čistě (pouze) kostýmový koncert z roku 1995. Např. ztvárnění Konfrontace v podání Colma Wilkinsona a Philipa Quasta (1995) stojí proti verzi z tohoto koncertu o několik příček výš, právě kvůli tomu, že do ní nebyl vkládán herecký prvek z muzikálového jeviště, ale šlo čistě o precizní duet. Po hudební a pěvecké stránce jinak celkově i v této verzi naprostá dokonalost, těším na další výroční koncert. ()
Reklama