Režie:
Florent-Emilio SiriScénář:
Julien RappeneauKamera:
Giovanni Fiore ColtellacciHudba:
Alexandre DesplatHrají:
Jérémie Renier, Benoît Magimel, Sabrina Seyvecou, Joséphine Japy, Marc Barbé, Eric Savin, Robert Knepper, Alison Wheeler, Ana Girardot, Célia Pilastre (více)Obsahy(1)
Tento životopisný film je biografií francouzské pop star Clauda Francoise, přezdívaného jako Cloclo. Děj zachycuje chronologicky jeho životní příběh od dětsví v Egyptě, přes hudební začátky v Monaku, vzestup a vrchol kariéry ve Francii, až po náhlou smrt roku 1978 v Paříži. Film se kromě hudby soustřeďuje především na povahovou stránku Cloclovy osobnosti, kterou vykresluje akcentem na mnoho detailů. (Jincom)
(více)Videa (1)
Recenze (24)
Vždy mi přijde trochu úsměvné, jak někteří naši zpěváci tak trochu alibisticky vypráví o tom, že nazpívaly kdysi ty světové hity do češtiny proto, že se k nám ze západu do rádií nedostaly, a ještě více, když řada lidí tyto hudební covery dneska označuje za socialistický výplod. Přitom jak i film v sobě ukazuje, přezpívání slavných písní do různých jazyků bylo i je naprosto běžné všude ve světě (takže bez ohledu na politickou situaci). Příběh Claude Francoise to dokonce dokladá oběma směry: zatímco „Cloclo“ úspěšně přezpíval do francouzštiny nejeden dobový americký hit, slavný Frank Sinatra si zase od CF „vypůjčil“ původně francouzský šanson, aby ho nazpíval anglicky. I písně mají občas velmi zajímavé osudy a tahle obzvlášť paradoxní... My Way, nebo-li Comme d'habitude ve světě nejvíc proslavila Clocla sice nejvíc a to zásluhou Sinatry, ale na druhé straně Sinatrova verze se stala ikonickou natolik, až si dneska už jen málokdo z běžných posluchačců vzpomene na jméno původního autora a interpreta. Až doposud jsem si C. Franoise spájel prakticky jen s touto jednou písní, takže životopisní film (byť využívající zcela tradiční a předvídatelnou strukturou o cestě na výsluní za slávou přes překážky a cestou přes překážky během té největší slávy) mě výrazně obohatil i rozšiřením si hudebních obzorů. Ve dvou a půl hodinách Siriho filmu jsem zažil krásný výlet do francouzské hudby 60. let (šansonu i taneční hudby), v němž nechyběly zajímavé zmínky o spoustě dalších zvučných jmen a celé to probíhalo ve velice sympatické a příjemné retro atmosféře s nádhernou muzikou. Akorát stopáž se až moc natáhla a podobně jak Francoisovy písně z doby, kdy přešel v půlce 70. let do disco stylu, mě už tolik nebavily, stejně tak i mé nadšení z filmu se chvílemi poněkud vytrácelo. Přesto vcelku hodnotím jako velmi zdařilý počin, v němž se navíc povedlo osobnost Claude Francoise přiblížit dokonale určitě nejen obsahově, ale i výborným hereckým ztvárněním v podání Jérémie Reniera. 70% ()
Do dnešního dne jsem měla Clauda Francoise za menšího perkusionistu, který skládal skvělé písně a bohužel se je i snažil zpívat. Siri tvrdí, že chtěl Francoisovi vzdát hold. Je-li tomu tak, musel to být pěkně nafoukaný zmetek. A než přešel na disco, skládal skutečně dobro muziku. Odpustím Sirimu drobné nepřesnosti, které musí vzniknout, když chcete za dvě a půl hodiny odvyprávět čtyřicet let, zkratce se zkrátka nevyhnete. Jen mě trochu mrzí, že když už byl zmíněn Gilbert Bécaud, mohlo být zmíněno i jejich společné vystoupení v srpnu 1974, aby z toho nevyšlo nepřátelství až za rov. Nu což. Jerémie Renier byl proměněn v téměř dokonalou repliku Clocloa, jako obvykle zahrál výtečně a dlužno dodat, že nezklamal ani v tanečních kreacích. ()
Nebýt koncové piety, napsala bych, že Cloclo byl přesně takový kýč, jako jeho šlágry ;-), navíc obsazen dardennovským dvorním hercem, kterého nemám právě v oblibě, nu a tím vytrhaným obočím, řasenkou a zlatými vlasy to rozhodně nevylepšil, jenže - mám ráda životopisné filmy a ty ze světa hudby obvzlášt, ještě víc, když nestaví na obligátní atrakci podpůrných stimulantů úspěchů a pádů, co by zabily slona... Rozmáchlost, s jakou je příběh francouzské hvězdy prezentován, mně imponovala, kamera nechala diváka přiblížit až na dotek a Jérémie Renier do toho dal všecho, co měl, stejně, jako Cloclo do své kariéry a byla by sprosťárna to neocenit. ()
Jméno Claud Francois mi nic neříkalo, jeho největší hity jsou ovšem notoricky známé, včetně "Comme d' habitude", známé po celém světě díky F. Sinatrovi jako "My way". Nemám co dodat. Skvěle natočené, člověk se rázem ocitne v šedesátých a sedmdesátých letech a nesnáz se vrací do reality dnešních dnů. ()
Neměl jsem ani šajnu, koho to tu Renier má hrát. A ačkoliv mi ze všech těch písní, které ve filmu zazní, jen tak okrajově něco říkala "My Way", tak jsem se nenudil. F. E. Siri si tu vyhrál jako odrostlejší děcko a Renier mu zdatně sekundoval. Hlavní tahouny filmu ještě doplňuje skvělá výprava. Stopáž může budit hrůzu, ale naštěstí se furt něco děje a děj pádí kupředu. Každopádně mi tu chyběla nějaká scéna, která by vyrazila dech, která by ve mě zanechala vyrytou stopu. Která by posunula moje hodnocení na 5*... ()
Galerie (23)
Zajímavosti (1)
- Po náhlom a nečakanom úmrtí Clauda Francoisa v marci 1978 bola jeho sláva ešte stále natoľko veľká, že vtedajší francúzsky prezident Valéry Giscard d'Estaing vyhlásil: „Pre mňa bol Claude Francois francúzskym ekvivalentom The Beatles." (Themyth)
Reklama