Režie:
Jean CocteauScénář:
Jean CocteauKamera:
Roland PontoizeauHrají:
Jean Cocteau, Yul Brynner, Lucia Bosé, Charles Aznavour, Claudine Auger, François Périer, Daniel Gélin, Jean-Pierre Léaud, Jean Marais, Pablo Picasso (více)Obsahy(2)
V Orfeově závěti, svém posledním filmu, vyhotovil Cocteau (tři roky před svou smrtí) jednu z nejkurióznějších závětí, jaké po sobě kdy který umělec zanechal. Splynutí mytického básníka s moderním klasikem je tentokrát naprosté – Cocteau hraje v hlavní úloze sám sebe, někdejší interpret mladého Orfea Jean Marais na sebe vzal podobu krále Oidipa... zbytek obsazení je stejně překvapivý jako výmluvný. (NFA)
(více)Recenze (14)
...vždycky si při vzpomínce na toto vybavím Eliotovu zlomyslnou poznámku ke Cocteauovi: "...jiskřil duchaplností... ale nemohl jsem se zbavit dojmu, že je to jen zkouška na nějakou významnější příležitost" (Robert Craft, Igor Stravinskij, Deník ze společných cest, Supraphon, Praha-Bratislava, 1968, str. 35). V podstatě pak souhlasím s uživatelem mortak - je to hodně narcistní, nesourodé, teorematické. Nemluví to bez znalosti odkazů a i ty jsou podle mne vymyšleny asi tak, jako kdybych otevřel encyklopedii, zabodl prst a heslo použil do filmu - neprožité je to slovo... Samozřejmě některé postupy jsou z pohledu banality běžné kinematografie hodnotitelné jako výsostně nové, případně úžasné. Nicméně statičnost, staroba a především určitá bezvýznamnost - ve smyslu "bez tahu na bránu" "beze smyslu" - tohle všechno tu novost sráží. Lehkost francouzského espritu se všemi klady i zápory. ()
Jeden by si myslel, že to bude intelektuálně nesmírně náročná slátanina pouze pro Cocteaua a pár jeho blízkých.. a ona je to přitom taková milá legrácka pro každého (chvílemi se mi zdálo, že Jean a Jára neměli společné jen iniciály). Zabývat se tím, jestli Cocteau byl nebo nebyl příliš zahleděný do sebe, je podle mě plýtvání časem. Chci-li natočit film, snažím se najít co nejzajímavější téma. Jsem-li já sám dost zajímavý, proč to točit o někom/něčem jiném? Je tu pochopitelně spousta vážných momentů k zamyšlení („If you wait long enough.. you change into a waiting room.“), stejně jako více či méně vyvedených vtipů (intelektuální milenci jsou skvělí.. a ten pes.. ten PES!). Jo, tohle budu chtít vidět znovu. ()
Podle Jeana Cocteaua je každá báseň jako erb a je nutné ji dešifrovat. A platí to i pro tento film. Orfeova závěť je podobenstvím o osudu básníka, který ztracen v čase hledá návrat do reality a během své cesty je konfrontován s otázkami po podstatě a smyslu umělecké tvorby. („Malíř maluje vždy svůj vlastní portrét. Tuto květinu se vám nikdy namalovat nepodaří.“) Pro část putování je mu průvodcem Cégeste, postava, kterou básník sám vytvořil. (Popravdě, ten nápad, že by se člověk mohl potkat např. s postavami své povídky, mne poněkud znepokojil.) Po mnoha fantastických a symbolických setkáních se příběh jemně ironickým závěrem rozplyne jako dým… Orfeova závěť není nic pro začátečníky, vyžaduje alespoň minimální povědomí o životě a díle Jeana Cocteaua a otevřenost pro tento typ filmů. V epizodních rolích lze rozpoznat mnohé známé tváře, mně se líbil hlavně sekretář Yul Brynner. Za nejsilnější moment pak považuji výše citovanou scénu ve skleníku, kde básník rozdupe svou květinu, aby ji pak opět spravil. Pilířem snímku je samotný Jean Cocteau v hlavní úloze, křehký člověk s plachým pohledem („Mou hvězdou je květ ibišku.“); nezmínit nemohu ani vynikající hudbu (miluju Bacha :). Nevím, jak byl snímek přijat ve své době, z epilogu vyplývá, že sám Cocteau předem počítal s nepochopením. Ale jak sám řekl, umělec je skutečný boháč. Jede v autě a publikum ho následuje v autobuse. Není tedy divu, že zachovává určitou vzdálenost… ()
Mistrův testament. Těžce uchopitelné a málo docenitelné bez předchozí znalosti Cocteauovy tvorby. Surrealisticky poetické dílo, které ho, dle vlastních slov, odkrývá až na kost. Motiv Orfea a dalších pouhým prostředkem glorifikace významu básníků jako nadčasových bytostí a seznámení diváka, pěkně po lišácku oklikou, s autorem samotným. Lze jen těžce vyjádřit význam básníků, protože jsou odsouzeni k věčnému životu. Navíc, kromě miliardy těžce interpretovatelných symbolů a alegorických hrátek, to byla i docela sranda :) Milující se pár intelektuálů a ošklivý pes u mě vedou ()
Orfeova závěť je podmanivým rozžehnáním se Jeana Cocteaua se světem vtěleným ve film, čili: s proteovským zrcadlem pravdy a snu. Motivy a obrazy využité v jeho starších snímcích se vracejí a mytologie lidského života, dosud jen tichou archeologií ošetřované střepy, se skládá ve velkém dramatu Života a Lásky, jejichž pravým jazykem je Umění. Ač závěť je to dílo mimořádně vitální, dynamické, a to i přesto, že jej povléká stříbrná moudrost. Ostatně, jak napsal Ramón Lull ve své Knize o Příteli a Miláčku, když se ptali Přítele, „v kom je láska větší, zda v Příteli, jenž žije, či v Příteli, jenž umírá?“ – Odpověděl, že v Příteli, jenž umírá. – Proč? – Poněvadž nemůže býti větší v Příteli, jenž umírá z lásky, a může býti v Příteli, který z lásky žije.“ ()
Galerie (8)
Photo © Madman Entertainment NZ
![Orfeova závěť - Z filmu](http://image.pmgstatic.com/cache/resized/w663/files/images/film/photos/162/266/162266168_eb2643.jpg)
Zajímavosti (3)
- Film vznikl na motivy Cocteaovy vlastní divadelní hry. (Arbiter)
- Ve snímku se mihne Cocteaův přítel, Pablo Picasso. (Arbiter)
- Film je závěrečným dílem trilogie. První díl nese název Krev Básníka, druhý pak Orpheus. (Arbiter)
Reklama