Režie:
Alexandr SokurovKamera:
Sergej JurizdickijObsahy(1)
Jedná se o filmovou adaptaci hry G. B. Shawa Dům zlomených srdcí (Heartbreak House) z roku 1919. Shaw ji opatřil podtitulem "Fantazie po ruském způsobu na anglické téma" a zdůraznil, že jde o pastiš dramatického stylu A. P. Čechova, především jeho hry Višňový sad. V této fantazijně/utopické hořké retro-konverzační komedii hraje hlavní roli dům vystavěný starým lodním kapitánem Shotoverem (Ramaz Čchikvadze) ve tvaru korábu. U příležitosti svých osmaosmdesátin sem kapitán pozve společnost, které vévodí mladistvá přítelkyně jeho dcery, Ellie Dunn (Viktoria Amitova). Alexandr Sokurov do filmu jako posledního lidského hosta domu zakomponoval samotného autora hry G. B. Shawa. Na morálních přemetech vznikajících četnými změnami snoubenců Ellie je parodována jednak vratkost viktoriánské morálky, ale ve výsledku i charaktery všech zbylých devíti členů pozvané společnosti. V závěru filmu Shotover vyhazuje svůj vlastní dům do povětří, což snad může znamenat nové vyplutí teď již odpoutaného domu-lodi po hladině svobody a morálky nespoutané zkažeností a pokrytectvím. (garmon)
(více)Recenze (2)
Zlatý Medvěd - výběr ()
Galerie (6)
Photo © Lenfilm Studio
![Truchlivá netečnost - Z filmu](http://image.pmgstatic.com/cache/resized/w663/files/images/film/photos/158/582/158582356_9bee14.jpg)
Velmi iritující film. Začínal jsem to 2x, víckrát už snad jen Dítě z Maconu. S Greenawayem to ostatně má společnou akademickou nekomunikativnost, ba elitářskost zdůrazněnou komplikovanou strukturou. Oproti světu Greenawaye stojí svět Tarkovského Zrcadla: Sokurov zde využil vlastně všechny jeho konstitutivní prvky: především emblematické Ženy (Tarkovskij v téhle době točil Oběť a mohli si s těmi řízami a hořícími domy se Sokurovem přes Balt potřásat rukama). Z technického hlediska používá Sokurov stejně jako Tarkovskij spoustu typů snímání (+ obraz barevně tónuje, deformuje a používá animace). Dramaturgicky se v Truchlivé netečnosti stejně jako v Zrcadle fragmentuje příběh do malých částeček - aby rozrušil Shawovu zjevně celkem konvenčně psanou hru, vsouvá Sokurov do děje spooousty dokumentárních (a pseudodokumentárních) záběrů. Pseudo je to bohužel často i v jiných aspektech. Dokumenty z První světové války pak tvoří další linii příběhu a zakládají jeho metaforickou rovinu. Někdy ho ale zbytečně zatěžkávají a ruší: dokumentářní záběry G. B. Shawa jsou pokaždé ťafka mezi oči, chvíli mi trvalo, než jsem si došel k tomu, že jej Sokurov tak úplně nežere a používá jej tak nějak jako liána hostitele. Dokumentární záběry Afriky jsou už pak plně v rovině asociační – připomnělo mi to výborný estonský film Georgica od Suleva Keeduse. Ani tyhle prvky nejsou Sokurovovy: v Tarkovského Zrcadle odpovídala tomuto linie příběhu španělských emigrantů... Ke vší téhle složitosti přidal Sokurov prvky, které jsem už u něj viděl v Zachraň a zachovej: především takřka nepřestajné pásmo ruchů, které má tvořit další rovinu výpovědi. Samozřejmě, že ji zas o něco víc zcizuje: když jsou postsynchronně ozvučeny archivní záběry, říkáte si „hm, zajímavé...“, když je ale zvuková stopa nezávisle na obrazu mozaikovitě rozstříhána (takže chvíli hraje stupidní odrhovačku a pak fragmenty z virtuózních notorických skladeb (Rachmaninov, Bach, Chopin, a pak zas vokodér jak z Kraftwerk, do toho dětské jekoty – nevím co – ), je to opět asociační proud – proud na proud. Obrazy jsou krásné, vlastně tohle byly asi nejsilnější momenty filmu. Ostatně, řekl bych, že tohle je taky ukradené z Tarkovského – jako aluze na „svět“ to sloužilo už ve Stalkerovi v pasážích s dcerkou, která hýbe skleničkou silou vůle (anebo to byl vlak, že). A ještě: Truchlivá netečnost má celá podivnou, neautentickou estetiku. Vine se to už od úvodních titulků, které předstírají secesi, ale je to jako když si astroapatyka hraje na luxus - nedotažené, přiznaně osmdesátkově sovětské. Celé je to sovětskými osmdesátkami cezený pastiš na Anglii po První světové válce. A tehdy Shaw obdivoval ruské předrevoluční autory - výpůjčky, neautenticita, postmoderna, polystylovost... Bohužel taky trochu Tajemný hrad v Karpatech... Zkrátka: s akcentem na psychedeličnost a bizarerii vystavěl Sokurov podivnou adaptaci podivného dílka autora s velmi podivným vztahem k stalinismu (přečtěte si, jak posuzovala západní „humanisty" typu Rollanda, Sartra, Aragona s manželkou, právě Shawa anebo bogajego Barbusse Naděžda Mandělštamová - ovšemže měla proč být v tomhle nesmlouvavá, pánové byli velcí sráči – nechápu, proč po tomhle dílku v osmdesátkách ještě někdo sáhnul...). Vytvořil tedy Sokurov technicky fascinující, fest postmoderně rafinovanou, ale dost bezúčelnou rodinnou retrokomedii (csfd: drama???) o divných týpcích v divném domě. Bez morálky, bez důvodu. Mně to k velkému dílu nestačí. Znám vtipnější i poutavější filmové experimenty – tohle mi přijde obrazově dost epigonské a k tomu (opět) bez éthosu. **. Třetí za oči krásné Ellie a za odvahu k takové změti. () (méně) (více)