Obsahy(1)
Šestice mužů tráví dovolenou na luxusní jachtě uprostřed Egejského moře. Když je omrzí rybaření, vymyslí si hru. Ta spočívá v porovnávání a měření všeho možného, prznění písní či testování krve. Z přátel se stanou nemilosrdní rivalové. Vítěz bude vyhlášen nejlepším mužem a na malíčku bude moci nosit prsten vítězství: Chevalier. (grysom)
(více)Recenze (11)
A Buddie Movie Without the Buddies. Jeden z těch filmů, u nichž cítím rozpor mezi tím, že "objektivně" vnímám jejich filmařské kvality, ale "subjektivně" si k nim přesto nenacházím cestu. Chevalier rozhodně není špatný film a má celou řadu předností - krásná kamera, chytrý humor, zajímavé postavy, atraktivní lokace (Egejské moře, luxusní jachta), super soundtrack i herecké výkony. Zajímavý je i tím, je studií výlučně mužského postředí, kterou natočila žena - a 49 letá řecká režisérka Athina Rachel Tsangari se na své postavy dívá se zřetelnou velkorysostí a pochopením (film rozhodně není žádná feministická agitka, jak by si snad někdo mohl myslet po letmém seznámení s tím, oč v něm jde; vnímat film jako satiru na současnou společnost naopak možné určitě je). Osobně jsem měl ale s filmem několik problémů - postavy mi byly nesympatické, ta jejich výlučně mužská societa na mě působila mírně klaustrofobně, a vyloženě jsem se nutil k tomu, abych film dokoukal, protože mě zoufale nebavil. Své lepší chvilky si v mých očích ten film místy vybere (některé scény mi přišly docela vtipné, ale jinak mi humor tohoto snímku spíše nesedl; btw. scénu s erekcí jsem vyloženě shledal za hranou dobrého vkusu), ale jako celek mě spíše neoslovil. V závěru na mě dokonce působil dojmem až jakési scenáristické konvenčnosti, protože jsem podlehl pocitu, že filmů o partičce přátel, která si někam vyjela, něco tam prožila, něco to s nimi udělalo, a domů se vracejí trochu jiní, jsem už viděl spousty, a považuji to proto trochu za obehranou situaci, která po mém soudu neskýtá příliš prostoru k nějaké větší scenáristické invenci. Možnost vidět v českých kinech řecký film se jen tak nepoštěstí - už proto stojí Chevalier za pozornost a jsem rád, že jsem ho mohl vidět - Athina Rachel Tsangari je určitě zajímavý tvůrce. Mé první setkání s ukázkou její filmografie mě ale bohužel nakonec příliš neoslovilo. ()
Ve vší vážnosti (a chladných barvách) natočená absurdní komedie, jejíž četné symetrické kompozice mění postavy v hráče na pomyslném sportovním hřišti. Sami si určují „sportovní“ disciplíny i jejich pravidla. Podobně jako každý společenský tvor odvozuje přijatelnost svého chování od druhých lidí. Zde jsou společenské řády a rituály jednak zesílené laboratorně uzavřeným prostředím, jednak až na dřeň obnažené jako něco mnohdy zcela absurdního, vzpírajícího se „zdravému rozumu“, na který se všichni rádi odvoláváme, když si potřebujeme odůvodnit některá svá rozhodnutí. Absurdní se zároveň stává čím dál přirozenějším s tím, jak to všichni okolo na základě nepsané dohody přijímají. Soutěžení je pro ně dominantním způsobem vztahování se ke světu. Nestačí jim být, potřebují (si) dokázat, že jsou lepší. I když – pro vnějšího pozorovatele, kterým se díky distancované kameře stáváme – o nic nejde. (Zabírání z dálky zároveň vyvolává nejistotu, zda se někdo nedívá a nehodnotí to, co vidí.) ___ Jejich homoeroticky podbarvená orientace na fyzický výkon, vzhled, sílu a kondici přitom není motivována hrou. Důraz na fyzičnost je patrný od prvních záběrů, kdy se muži vzájemně dotýkají při převlékání, cvičí nebo se prohlížejí v zrcadle (díky kterému budeme moci později sledovat zároveň hodnotící i objekt hodnocení). Možná i z nejistoty ohledně své sexuální identity se riziko toho, že by si společnost jiných mužů začali jakkoli užívat, promění své společné soužití v požitku zbavené soutěžní klání. Cokoli učiní, tak výhrdně kvůli bodům, které za to mohou získat. Přestože téma „male bonding“ není pro film stěžejní, bavilo mne jej sledovat právě jako kritiku mužské posedlosti poměřováním se (a přeměřováním si). „Přátelství“ postavené na soutěžení. Odůvodňování si nesmyslných činností jejich proměnou ve hru. Stavění falických poliček na cédéčka. ___ V jádru Chevalier chápu jako satirické vyprávění o konfrontaci člověka se sebou samým coby členem společnosti založené čím dál více na tržní výměně. Cokoli uděláme, má nějakou hodnotu. Sami máme nějakou hodnotu (lidský kapitál) a snažíme se ji ve vlastním zájmu neustále zvyšovat, působit dobře a být oblíbení (třeba i s pomocí informací ze stále ochotněji sdíleného soukromí). Chorobná kultura „lajků“, všeprostupující prospěchářství, totální instrumentalizace vztahů. Až na krev. 80% ()
Řecký film se mi v rámci celé Evropy jeví o dost slabší v porovnání s jinými zeměmi a ani tento film není jeho výjimkou. Zvláštní téma pojednává o partě poměrně zachovalých chlapů, kteří nemají problémy s penězi. Už to samo o sobě ve mně evokuje nulové emoce. A spolu se stejně nulovým humorem musím říct, že Chevalier ztroskotal na všem, co ho mohlo činit alespoň trochu zajímavým . O to více mě nezaujal ani fakt, že film, ve kterém se v podstatě neobjeví žádná ženská, točila ženská. ()
Trailer bol nápaditý a na film ma nalákal, no film sám o sebe nápaditosť mnoho krát postrádal a väčšinu času ma slušne nudil. Na druhú stranu, našli by sa niektoré vtipné scény, pri ktorých som sa smiechu jednoducho neubránil. ()
Dalo se z toho vytáhnout víc. Zákeřnost, vypočítavost, finty, klamání. Bylo tam toho málo v poměrně slibném námětu "borci se sejdou na lodi a začnou si hrát na bratrstvo". Natáčeno patrně hodně mimo sezónu, protože téměř nevysvitlo slunce a exteriéry tak až na výjimku nemohly být využity naplno.. ()
Jak řekli moji přátelé mužského pohlaví: "to byl film o měření chlapských penisů = ega, to ty nemůžeš pochopit". Každopádně asi měli pravdu, protože mi buď něco muselo uniknout nebo jsem celou tu negramotnou hru nepochopila, 47% (LFŠ 2018). ()
Několik mužů ve středním věku soutěží ve hře bez pravidel o to, kdo přechčije toho druhého. Součástí hry je vše, body se získávají i ubírají za cokoli a jak hra postupuje, někteří přehodnocují svůj život a jiní chtějí mermomocí vyhrát. Jedni jsou upřímní, další taktizují, ale co si z toho všeho odnesou je těžké říct. Přijde mi, že to celé je o vyjádření pocitu zoufalosti v určitém věku a s ní plynoucí touze být uznávaný i v něčem naprosto bezvýznamném. Spolu s tím je to ale film z řecké divné vlny, takže se nikdy nejde v charakterech postav do hloubky a ani se nic víc nezvrtává - vše stojí na zvláštní premise a na tom, že postavy v ní ji berou jako normu. Tudíž zde jsou všechny klady i zápory řecké divné vlny, ale popravdě mi Chevalier přišel hutnější, než cokoli od Lanthimose. Ten je ve svých námětech až moc okázalý a strašně se z nich snaží dělat víc, než jsou, zatímco Tsangari nechává vše být jak je a o to je mi její přístup sympatičtější. Sice to mohlo překročit svůj rámec a být výraznějším zážitkem než jen typickým divným řeckým filmem, ale pamatovat si to budu spíš v dobrém. 3* ()
[Scope 100 - 2015] Rozhodně nemůžeme považovat Řecký film jako velikána mezi evropskými filmovými zeměmi, ale v poslední době se tu natočilo několik velmi zajímavých filmů, které měli úspěch například na filmovém festivalu v Karlových Varech. Ve stínu těchto událostí jsem také přistupoval k Chevalierovi poměrně se zájmem. Bohužel film nenaplnil očekávání a je tak pouze nudným tlacháním řeckých chlapíků a poměřováním toho, kdo z nich dál dočůrá. Nevidím téměř žádnou přidanou hodnotu, snad krom zobrazení dnešní velice soutěživé doby, kdy všichni chtějí být nejlepší. ()
Definitivní a bolestný rozbor maskulinity 21. století. Kamera hraničící s ornamentalitou chvílemi spíš ubíjí jinak koncepční režijní tempo. Herci jsou dobří, prominu i scenáristickou práci se zobrazovacím klišé pro ten fakt, že nejde o detail jednotlivce ale celé skupiny/pohlaví. ()
Tuhle "novou řeckou vlnu" ve stylu Yorgose Lanthimose zbožňuju. Ať už je snímek zaškatulkován jako drama či Thriller? já se prostě náramně bavil. ()
11. MFF Cinematik ()
Reklama