Režie:
Anne Zohra BerrachedKamera:
Friede ClauszHudba:
Jasmin ReuterHrají:
Julia Jentsch, Bjarne Mädel, Johanna Gastdorf, Emilia Pieske, Maria Dragus, Karina Plachetka, Barbara Focke, Martin Reik, Florian Kleine, Wolfgang Zarnack (více)VOD (1)
Obsahy(1)
Příběh televizní komičky Astrid, která se svým přítelem čeká dítě s Downovým syndromem a vážnou srdeční vadou a zvažuje, zda si jej navzdory obtížné lékařské prognóze ponechá, či ne. (Film Europe)
Videa (2)
Recenze (40)
Skvělí herci a často až naturalistické záběry dodávají tomuhle drásavému dramatu velkou sílu. Můžeme snímku vyčítat, že společenská ostrakizace hlavní hrdinky není dostatečně vykreslená a hlavní záběr je v rodinných vztazích, nebo že postava Markuse je až karikaturně dobrá, aby se tak naléhavost ženina rozhodování ještě zvýraznila. Ale to přece není to hlavní. Snímek emočně vyčerpávajícím způsobem otevírá otázky, o čem všem může člověk/žena/partner sám rozhodnout? Samotný příběh jedné rodiny čelící nepřízni osudu vás možná chladnými nechá, ovšem následná bouře myšlenek, jež se ve vaší hlavě rozvíří, určitě ne. ()
"Někdy příroda takové věci udělá." Mít, či nemít? Nebo vzít, či nevzít? To je oč tu běží a tak tento velmi mocný příběh populární komičky, které došel humor každého diváka doslova vtáhne pod svou hladinu jako vodní vír, aby ho na povrchu nechala nadechnout jen jeho chladná intermezza doprovázená studenými tóny hudby, která posouvají děj vpřed. V samotném úvodu filmu pak divák zastihne již těhotnou hrdinku při jejím vystoupení, jak žertuje o nevýhodném postavení gravidních žen ve společnosti, ale snímek uzavírá scéna z rozhlasového studia, kde s moderátorem Astrid po opuštění porodnice rozebírá citlivé téma potratů. Film ovšem současnou společenskou situaci nekritizuje, avšak nabádá k zamyšlení se nad všeobecným odmítáním všech prenatálních situací. Ze snímku lze však také pochopit, že jediným způsobem jakým jde rozhodovat záležitosti partnerů, bude tento: "Když budeš chtít ty, budu chtít taky. Jestli ne, potom ani já." ()
Existuje len jeden vrodený omyl, a to ten, že sme tu preto, aby sme boli šťastní. S týmto konštatovaním prišiel už nemecký pesimistický idealizmus, hlavná hrdinka filmu si ho však nie je vedomá. O tom, či niekto po narodení bude mať šťastný či nešťastný život, nerozhoduje len počet jeho chromozómov. Sledovať 24 Wochen je vskutku prisilná kávička. O správnosti rozhodnutia Astrid nech nikto ale nevedie žiadne debaty. ()
Nastesti jsem si nicim podobnym neprosel, tak uplne nemohu soudit, ale z meho pohledu vedet, ze se mi ma narodit dite s Downovym syndromem a v srdci ma dve diry, ktere se musi zalepit... K tomu uz jedno zdrave dite mit doma, tak nevaham ani minutu a zivot ukoncim predcasne. Cimz by podobny film ani nemohl vzniknout. Herecky vykon Julie Jentsch je vynikajici a celemu obrazu pomohli i skutecni doktori, tedy neherci. Velmi realne vypadajici film, ktery me vsak zanechal chladnym. ()
(spoilery) Neexistuje-li Bůh, vše je dovoleno. Co je ale horší, nejsou pak ani žádné orientační body. Vše se řídí jen podle pocitů konkrétního jednotlivce. A nejsilnějším či nejpádnějším z pocitů je často strach (např. o kariéru, jak doslova ve filmu padne, ale jednoznačné to samozřejmě není, beztoho i nepojmenovaný strach má ukrutnou sílu). Druhý v řadě je pak pocit, že nejlepší je udělat to, co je "normální", tzn. co by udělalo devět lidí z deseti. Film má pitomou hudbu, která vnucuje diváku něco, co mně třeba k příběhu vůbec nesedělo. Nepotřeboval jsem ani tolikrát šmírovat těhotné ženy ve sprše, natož nahlížet do ložnice při jistých aktivitách. A charaktery postav i konkrétní situace jsou budovány velmi "svévolným" způsobem - nechci přímo napsat, že je to špatně, protože chápu, že skoro až do konce filmu máme být zvědaví, jak se kdo zachová či rozhodne - ve výsledku se pak ale díváme na postavy, které se rozhodují opravdu jen podle aktuálních pocitů, protože žádné dlouhodobější názory či hodnoty nemají (nesmějí mít, aby scénář takto fungoval, nebo aspoň nesmí být moc zjevné pro diváky). Člověku dnešní doby koneckonců takové počínání není až tak vzdálené. Zbývá jen dodat, že film končí ve chvíli, kdy začíná být opravdu zajímavý (podobně jako snímek 4 měsíce, 3 týdny a 2 dny), protože situace předtím je tak vyšponovaná, že zajímavá vlastně není (jestli si nechat vzít dítě, protože má dvě nepříjemná onemocnění, i když reálnou možnost žít s nimi šťastně, dá-li osud, je jistě menší dilema, než například zbavit se zdravého dítěte jen proto, že je vám teprve sedmnáct, nebo protože ho čekáte s někým, kdo vás zajímal tehdy před pár týdny na diskošce, ale dnes vás už rozhodně nezajímá - kdo by se ale dobrovolně identifikoval s takovou hrdinkou? - film proto musí být náležitě vystavěný tak, aby měl i diváky). Mnohem víc by mě zajímalo, co se bude dít dál. Jak budou po tom všem tato žena a tento vpravdě moderní muž spolu žít? ()
Galerie (50)
Photo © Neue Visionen
![24 týdnů - Z filmu](http://image.pmgstatic.com/cache/resized/w663/files/images/film/photos/162/583/162583153_97d4c9.jpg)
Zajímavosti (3)
- Film byl absolventským snímkem režisérky na filmové akademii Baden-Württemberg. Scénář k němu vznikal rok a půl. (trojúhelník)
- Zdravotní sestry i doktoři jsou neherci, kteří hrají sami sebe. Kvůli tomu nedostali do rukou scénář, aby neodříkávali naučené repliky, znali jen obsah sdělení. (trojúhelník)
- O hlavní roli byl velký zájem, ovšem většina adeptek po přečtení scénáře roli, pro její psychickou náročnost, odmítla. Julia Jentsch se i přes nedoporučení svých agentů rozhodla, že roli musí ztvárnit za každou cenu. (trojúhelník)
Reklama