Režie:
Eldar Alexandrovič RjazanovKamera:
Vadim AlisovObsahy(1)
Problém, jak provdat krásnou dceru (Larisa Guzeeva) bez věna, řeší zchudlá šlechtična na ruském maloměstě devatenáctého století. Zvlášť když je dívka beznadějně zamilovaná do okouzlujícího staršího bohéma (Nikita Michalkov)… V dnes již kultovní adaptaci Ostrovského sociálně-kritické hry „Bez věna“ nabízí režisér Rjazanov neuvěřitelný koktejl zpívané poezie, krutých milostných intrik, melodramatu i humoru. To vše spolu s velkolepými záběry Volhy, výbornými hereckými výkony a Nikitou Michalkovem, tančícím a zpívajícím za doprovodu cikánského souboru, film proměnilo v divácký hit sovětských kin. (pm)
(více)Recenze (20)
Opravdu krutý příběh s výstižným názvem podle původní divadelní hry A.N. Ostrovského "Bez věna". Postupné zabíjení dívky Larisy Dmitrijevny výše postavenými muži je tu ukázáno jako méně kruté než odstřelení revolverem...Ostrovskij byl hodně ostrý sociální kritik a navíc byl skeptický, proto není můj oblíbený autor. Ani Turgeněvovy příběhy nekončí vždy šťastně, přesto v nich něco krásného zůstává. Tady ne. ()
Veľmi silný zážitok o úplne bezhraničnej láske ženy - tak typické pre ruské hrdinky (a tak často končiace tragicky!) Už dávno sa mi nezdal názov filmu taký výstižný ako práve tento. Naozaj krutá romanca. Vášeň a city môžu byť za niektorých okolností nepriateľmi rozumu a ich víťazstvo je vlastne totálna prehra! ()
Děj příběhu je zasazen do ruského maloměsta a odehrává se v 19. století. Hlavní hrdinkou je dívka Larisa, která je zchudlou šlechtičnou a se svou matkou se snaží pro sebe najít vhodného ženicha. Larisiny sestry již provdané jsou, ale kvůli současné finanční situaci nemá Larisa žádné věno. Je však velmi krásná, proto má mnoho nápadníků. Ona se ale zamiluje do Sergeje Sergejeviče, který je velmi populární, avšak ten ji brzy opouští a odjíždí řešit vlastní finanční záležitosti. Larisa se tedy rozhodne přijmout nabídku jiného muže z chudších poměrů, který je však všemi zesměšňován a ponižován a Larise tak způsobuje spíše ostudu. Larisa je i přesto rozhodnuta si ho vzít. Do toho se však ze svých cest nečekaně vrací Sergej Sergejevič a bere Larisu se svými přáteli na loď, na které stráví noc. Druhý den však Larise oznamuje, že se již zaslíbil jiné, čímž Larisu uvrhne v zoufalství. Na loď se však dostane i Larisin budoucí ženich, kterého zničená dívka odmítá. On s vidinou toho, že mu nikdy nebude patřit, uchyluje se k nejhoršímu a Larisu zastřelí. Film je vizuálně velmi pěkný a herecké výkony skutečně přesvědčivé. Velmi mě zaujal především výkon představitelky hlavní hrdinky Larisy, u které je krásně vidět proměna z klidné, vyrovnané dívky ve zničenou, životem, ale hlavně láskou ztrápenou dívku, která zastřelení svým bývalým budoucím ženichem vlastně vnímá jako vysvobození ze své současné zoufalé a neřešitelné situace. Dílo také krásně dokreslují Larisiny písně, které se celým filmem prolínají, a které vždy vypovídají o jejím současném duševním rozpoložení. ()
Toto drama v době svého uvedení rozpoutalo bouřlivou diskusi na téma literárních adaptací: původní Ostrovského hry se nijak věrně nedrží. Síla filmu netěží z předlohy, nýbrž Rjazanovova umu ukočírovat několik silných hereckým osobností (velmi velmi trefně vybraných a obsazených), z energického hudebního doprovodu Andreje Petrova (příjemně ovlivněného Šostakovičem) a výtečně inscenovaných mizanscén (hlavně těch s Vasiljevovým cikánským souborem). Ale především z Nikity Michalkova v roli muže, který popřením svých citů k Larise, zaprodáním lásky a zasnoubením se z ryze zištných důvodů ztratí nejenom svou nezávislost, ale především sebe sama. Bohémský rejdař Sergej Sergejevič Parátov je dokonalým prototypem mužů opojených mocí a egem, které Michalkov ztvárňoval často a rád, mužů balancujících na hranici dobra a zla, kterých lidskou a charakterovou nedostatečnost maskoval svým šarmem…Přiznávám, že když jsem film viděla v 80-tých letech prvně, byla jsem zklamaná: herec pro mne rozhodně nebyl klasicky přitažlivým milovníkem, kterými se hemží romantické filmy… Dnes v cynismu Kruté romance nacházím mnohé: drsnější Jane Austenovou, uhlazenější Nebezpečné známosti, melodrama, písničkovou romanci, navíc výbornou a nad míru vtipnou sociálně kritickou komedii. A viděla jsem ji tolikrát, že to až hraničí s nenormálností. ()
Ano, podobně jako J. J. P. Oud "skláním koleno před zázrakem techniky, leč nevěřím, že parník by mohl být srovnáván s Parthenonem." Leč: Vlaštovka je neobyčejnou výjimkou: snad jí skutečně nepohybují stroje poháněné párou, ale oživuje ji var životů, emocí, které zde na sebe narážejí v divokých nesouladech. Je jakýmsi pohyblivým ostrovem, rájem předem ztraceným, protože stále unikajícím, a tedy nakonec i peklem, jehož jediného zde lze dosáhnout a z něhož se nelze vrátit. Krutá romance je lyrickou variací na Ostrovského drama. Výstižně reprezentuje duševní život postav, detailně vystylizovaných do konkrétních psychologických či sociálních typů. Je ovšem stále více písní či básní lyrickou než dramatem, což s sebou přináší i někdy až příliš neukázněné hyperboly (obzvláště ten efektní závěr, kdy se snad - mimo záběr - již již vlny Volhy chystají smýt prolitou krev...). Snad kdyby právě lyrickou melodii této romance tato krev zašpinila méně grandiózně, kdyby bída snu nakazila křídový papír příběhu plísní již na prvních stránkách, mohl bych mluvit o dokonalosti; nicméně i tak mne kolébání Volhy, tichý rytmus všech burleskních pitek, klid trýznivého smutku čekajících a štěstí dočkavších se - vše vyvedeno v barvě a laskající smysly, verš za veršem, sloku za slokou - rozjasnilo tvář. Na druhou stranu v příběhu ovšem nic k rozjasnění tváře nebylo. Závěrečnou tmu předurčuje výchozí šero. Nerozední se, a tak se barvy rozhořet nemohou. Snad tedy mé konečné okouzlení bylo jen - čímsi vnějším opojeným - povzdechem nad pomíjivou krásou umělého osvětlení. ()
Reklama