Režie:
Šindži AojamaKamera:
Masaki TamuraVidea (2)
Recenze (21)
Opravdu náročný, do hloubky jdoucí film, který mě doslova vycucnul. Je naprosto fascinující, jak lze tak smutná témata, jako jsou pocit viny, utrpení, útěk před nimi, trauma apod. zobrazit tak nádherným způsobem (hlavně ta kamera!!). A to přitom bez toho, aby pozbyla na své působivosti a autentičnosti. Tento film to zvládá na výbornou, ale při jeho sledování to chce místy velkou trpělivost a sebezapření. Nicméně odměnou je divácký zážitek, který opravdu stojí za to. ()
Nakonec moc pěkný film, ale před jeho spuštěním je třeba se obrnit trpělivostí. Je předlouhý, zdlouhavý a chvílemi se v něm neděje vůbec nic. V polovině jsem měl nutkání podívat se na posledních pět minut a jít od toho, ale jakmile jsem se nakonec přece jen vpil, začínal jsem se postupně bát chvilky, kdy to skončí. ()
Luxusní, hyperplastický opus Shinjiho Aoyamy ověnčený několika festivalovými cenami. Natočit v roce 2000 téměř čtyřhodinový snímek v sépiových barvách je samo o sobě známkou odvahy a určité tvůrčí sebejistoty. Výsledek je bez hluchých míst (snad jen z poslední hodiny by se dalo pár minut bez výraznější újmy vystříhat) a hraničí s dokonalostí - Aoyama ví přesně co chce říct i jakým způsobem to provést a síla, která na mne chvílemi dýchala je podobná, jakou cítívám, když sleduji díla starých mistrů. Obsahová bohatost a komplexnost je tak hutná, že vyjmenovávat jednotlivé motivy je k ničemu - jednoznačně však jde o pravdivé, existenciální pojednání faustovských rozměrů, které plně uspokojí především náročnější diváky. ()
Eureka je najsilnejšia a najvýpovednejšia v scénach, keď kamera sleduje symbolický pohyb postáv symbolickým krúžením a veľmi pomalými jazdami z nadhľadu vo veľkých celkoch. Snímka s maximálnym a magicky úsporným citom pre strih, kameru, hudbu, herecký výraz, sled scén... a tiež maximálne vysiľujúca filmová púť, road-movie, ktoré môže k záveru svojím pozastavením času, nenútene silnou atmosférou, fotogenickosťou, citom pre civilnosť a prirodzenosť, alebo motívom postáv hľadajúcich si k sebe cestu pripomenúť poetiku raných road-movies Wima Wendersa (napr. Im Lauf der Zeit ). ()
Věřím, že kdybych tohle arcidílo sledoval na velkém plátně, v tichu a přítmí kinosálu, hodnotil bych ještě výše! Takto, před malou obrazovkou svého notebooku, mně (s)vědomí neustále našeptávalo, že bych mohl (a měl) dělat něco jiného, něco užitečnějšího, než se ukolébávat 3 a 1/2 hodinovým japonským dramatem o vyrovnávání se s tragédií - a já se na odpověď nedokázal zasoustředit tak, kterak by si tenhle film rozhodně zasluhoval. To víte, ユリイカ (Yurika) je z těch filmů, kterým se musíte plně podat, myslíte-li na něco jiného, film vás mine (což je asi případ skoro každého filmu, tady to však platí dvojnásob)... Hmm, teď když si to teď po těch pár dnech rekapituluji, jeví se mi mé hodnocení buďto malým zázrakem, nebo pozérstvím. ;-)) Ale když on film tak pozoruhodně (spirituálně) plyne, a to ve velice osobité barvě (náladě), nadto ničím neevokuje rok 2000 (v kterém byl natočen), působí prostě jako dotek jiného času... Má to zkrátka smysl. ()
Reklama