Režie:
Rainer Werner FassbinderScénář:
Rainer Werner FassbinderKamera:
Michael BallhausHrají:
Margit Carstensen, Karlheinz Böhm, Barbara Valentin, Peter Chatel, Adrian Hoven, Günter Lamprecht, Peter Berling, Ingrid Caven, Kurt Raab, El Hedi ben Salem (více)VOD (1)
Obsahy(1)
Štúdia patologického vzťahu medzi dominantným mužom a submisívnou ženou. Martha je tridsiatnička, žije s rodičmi a všetok svoj čas venuje práci knihovničky. Po otcovej smrti sa ujme starostlivosti o panovačnú matku a odmietne kvôli nej ponuku na sobáš so svojím šéfom. Situácia sa postupne vyhrocuje, matka je stále agresívnejšia a zdá sa, že ju baví dcéru ponižovať. Martha sa preto rozhodne osamostatniť a vydá sa za Helmuta. Avšak Helmut je v skutočnosti surový tyran. Martha si spočiatku myslí, že prejavy despotizmu, fyzické i psychické ponižovanie patria k manželstvu. Keď však Helmut podá v jej mene výpoveď, umiestni matku do ústavu a Marthu uvrhne do domáceho väzenia, je jasné, že ide o vzťah tyrana a obete. Ale čo ak je Martha obeťou z vlastnej vôle a vydáva sa do rúk tyrana dobrovoľne? (oficiální text distributora)
(více)Recenze (29)
Příliš dlouhé panenství, nešťastné povahové a osobnostní rysy, matka alkoholička a předčasně zemřelý otec. To vše prostupuje snaha někoho nebo něco uchopit, ale je jen prázdnota.Objeví se jakýsi "týpek" se silným a přitažlivým společenským postavením, ale s povahou despoty, cynika.A je zaděláno na problémy, doma to po svatbě vypadá jako v gulagu.Ve finále je hrdinka psychicky zdevastovaná, ničí i lidi, kteří to s ní skutečně mysleli dobře.Nelze se pořád jen přizpůsobovat.To je cesta do žumpy. ()
Teatrální neživé dialogy, křiklavé barvy, německé "r" a postavy, které mohou směle reprezentovat karlgottovskou zlatou éru. Film je stejně namyšlený jako jeho tvůrce. Popis postupujícího domácího násilí je však výstižný. Nejdřív potkáváme Marthu v Římě, která zde tráví dovolenou se svým otcem, který je očividně dominantní osobou, které se nemůže jeho dcera ani dotknout (motiv se později opakuje ve scénách s Marthiným manželem při loučení - ten také odmítá jakýkoliv něžný dotyk). Otec umírá a krátce poté nastupuje na jeho místo Marthin manžel Helmuth. To je však již silnější káva. Z výrazně přecitlivělé mladé ženy udělá - sám duševně nemocný - naprostou psychopatku. ()
Čtu VYVLASTNĚNÉ SEBEVĚDOMÍ. Je to zábavné, ale musí se tomu rozumět. Drsná verze Sekretářky Stevena Shainberga, který Marthu bezesporu viděl víc než jen jednou. A i když je mi americky nezávislý pohled na bžundu okolo problému submise blízký, Fassbinder je úplně jiná váhová kategorie. První čtvrthodinu jsem prodělával intenzivní pocit, že jsem se měl teoreticky připravit. Psychologickou studii rozehrává Fassbinder v duchu jemného buñuelovského pastiše. Surreálné detaily aby pohledal, celek ale navozuje dojem tísnivého snu. Postavy se vyjadřují zvláštním jazykem prostých vět a pohyby a proxemikou připomínají loutky. Sloučení klinického obsahu a surreálného výrazu navozuje atmosféru, která není podobná ničemu, co jsem zatím viděl a jen máločemu, co jsem zažil. K jedinečnému zážitku přispívají kromě na kost ohlodaného scénáře výkony obou hlavních představitelů, předhánějících se, kdo ztvární zrůdu zdařileji. Margit Carstensen střídá v rychlém sledu animácké polohy hysterie a neurózy a daří se jí vzbuzovat účast bez stopy sympatie, Karlheinz Böhm v roli odtažitého sadisty, který svou ženušku vším včetně povinné četby STATIKY PŘEHRAD, škemrá o pěsťovku do obrazovky. Jediné, co by snad šlo filmu rozkročenému mezi polohami starosvětského thrilleru a ambiciózní výpovědi, je chudá televizní produkce, která, podpořená remasteringem přepisu na digitální médium, ale nakonec strohou formu filmu bezděky podtrhuje. Neobyčejně výživné. ()
Film s chirurgickou jemností líčí vývoj téměř sadomasochistického vztahu mezi Marthou a Helmutem od první letmé koketérie až k úplnému zotročení hlavní hrdinky. Naznačeny jsou leckteré příčiny: hrdinčin submisivní vztah k chladnému otci, krutá společenská pravidla instituce buržoazního manželství. Při zobrazení stupňující se despocie Marthina manžela nechybí až komicky odlehčené prvky (např. scéna, kdy hrdinka cituje pasáže z odborné knihy o stavění přehrad). Film stojí na tom, nakolik je pro člověka jednání podajné Marthy, které scénář nic nedaruje, ještě pochopitelné a nakolik už ho touží subsumovat pod nějaké psychiatrické kategorie. ()
Můj první film a zatím nejlepší který jsem zatím od Fassbindera viděl. Jedná se o drsné, nepříjemné psychologické drama, ve kterém jde o psychické (občas i fyzické) týrání ženy, které vyústí v dost špatný konec. V takovémto filmu to snad ani jinak končit nemůže. Nesmírně silný film s výbornou kamerou, scénářem, režií. ()
zle herecke vykony, zle dialogy, zla kamera.. a tak by sa dalo pokracovat. jedine co tento film zachranuje je zaujimavy namet.. ()
Teatrální a přepjaté, nepřirozené, postrádající chvílemi logiku... Kvůli složitým kompozicím a choreografii je někdy herecká akce až komicky toporná, obzvlášť v první půli filmu mám někdy pocit, že si herci v duchu počítají kroky a otočky... Já v tom cítím strašnou dávku l´art pour l´art, samoúčelný pathos pečlivě rozmístěn do živých obrazů na časové přímce, postavy se musí mezi jednotlivými kompozicemi jen složitým krokem přemístit ... Z úcty ke klasice ***. ()
Úvod v Římě je vynikající, Michael Ballhaus se s kamerou přímo mazlí. Zajímavé kompozice jsou k vidění během celého filmu, bohužel ne všechny motivy z úvodu jsou dále rozvíjeny. Postupně se vše soustředí na téma dominance/submisivnost. Karlheinz Böhm předvádí v roli sadisty velmi slušný výkon, trochu problém jsem ale měl s vykreslením titulní postavy (v podání atraktivní Margit Carstensen), jež zprvu přijme všechny omezující požadavky svého muže příliš ochotně, a pak se najednou přehoupne do panického strachu. Děj snímku je postaven čistě jako odstrašující příklad, nenabízí řešení (kamarádky jsou v manželství také nešťastné) ani neukazuje opačný (řekněme feministický) extrém. Film provádí jakousi psychoanalýzu příčin, o nitrech postav se toho nicméně moc nedozvíme - jako by Fassbinder chtěl naznačit, že tohle se může stát komukoliv. Za zmínku stojí některé filmové metafory, například to, jak Martha považuje všechny cizí muže za úchyly. Velmi volné tempo jednak patří k režisérovým trademarks, ale také ukazuje na Marthinu bezradnost a na to, jak moc byl její život ubíjející. ()
2.8.2023 Fassbinderovo horrorové drama, vedeno ženskou rolí, kterou hraje fenomenální Margit Carstensen, by se dalo považovat za téměr momentální už po několik desetiletí či ne staletí. Po shlédnutí vícero Fassbinderových snímků si lze povšimnout postavení žen v celé jeho filmografii. Fassbinder primárně v tomto filmu reflektuje postavení žen ve 40. letech, které je ale pořád lehce momentální a za jeho doby určitě též bylo, skrz horrorovou atmosféru sadisticky-masochistického filmu. Na první pohled si lze všimnout vztahů mezi ženami a jejich manželi. Martha, jakožto panna, knihovnice a žena v její třicítce, je ale celou touto dynamikou v manželství zděšena. Tato dynamika je kolující stereotyp manželství, což si můžeme všimnou hned u její matky a otce. Otec zneužíval její matku a v rodině by se dalo říci, že vedl patriarchát. Toto trauma bylo později odhaleno v nestabilitě její matky. Celá dynamika vztahu byla i následně promítnuta do manželství Marthy, do kterého šla tak přímo, až vlastně narazila. Její vztah byl ale nejvýraznějším, což bylo i celou pointou. Šlo vidět, jak se Martha postupně dozvídala krutou pravdu bolestivého a muži ovládaného manželství. Každá maličkost se následně stupňovala a postupně jsme se dozvěděli sado-masochistický vztah mezi nejen nimi. Martha, jakožto panna a neznalkyně manželství a vztahů popírala většinu věcí a bojovala o jakési ustanovení matriarchátu nebo spíše rovnováhy v manželství, což se jí nepodařilo a dozrála na to, že v tomto případě je se sadistou, ve stereotypické mužské s zneužívací společnosti, takže se přiměla k přizpůsobení. Toto na ni samozřejmě zanechalo několik jizev a v tomto případě tu Fassbinder použil jeho oblíbený (jak v Touhách Veroniky Vossové, tak i v Hořkých slźach Petry von Kantové) pád postavy. Její absolutní zešílení a pád do úzkostí a v tomto případě i fyzické bezbrannosti. Jasná povaha těchto mužů by se dala popsat jako manipulační, sadistická a macho. Tyto vztahy mezi ženami i muži jsme mohli bočně pozorovat i u Ilse, která se řídila podle každého slova, co její manžel řekl. Celkové postavení žen ve Fassbinderových filmech se liší od dobové kinematografie. I když nepřišel první s hlavními ženami, které jsou silné a *často* působí dominantně, které jsou ty hlavní, co mění dění filmu a které naprosto opovrhují muže, pořád se jeho explorace unikátních, důležitých a sexuálně mířených vztahů mezi ženami a muži zapisuje do historie. Vztah mezi ženami a muži není jedinou vztahovou dynamikou, kterou lze pozorovat primárně v Marthe. Objevují se tu i zajímavé vztahy mezi ženami, které se navzájem rády obklopují a mají mezi sebou různé svůdné pohyby, které by mužům nikdy nedopřáli. Jsou na sebe dokonce velmi milé a podporují se v každé akci. Toto může značit sílu, kterou ženy mají, jejich jemnost a lásku, kterou obklopují ostatní a dokonce, jaké můžou býti pospolu. Jak jsem zmiňovala vztah matky a otce Marthy, tento vztah byl reflektován taky do vztahu Marthy, aby se ukázalo, že je to vlastně cyklus, který strhne tu ženu naprosto dolů. Tyto problémy žen s muži se ukazují i na samotných ženských postavách v zcela negativním smyslu. Odlišnou kolonkou v tomto filmu je ukázka citů a povah postav. Pocity Marthy jsou zcela neovladatelné, ale typické pro Fassbinderovu tvorbu. Jsou nepředvídatelnými a vždy esteticky pečlivě propracovanými. Herectví v těchto výrazných pocitech se nehorázně podobá snímku Hořké slzy Petry von Kantové, což je vlastně zfilmovaná Fassbinderova divadelní hra a jakékoliv herectví je tam divadelním. Možná Fassbinder použil tuto metodu, aby dosáhl dané estetiky a lehké neautentičnosti v těchto momentech. Naopak ženská hysterie a řev je tu vystihnut jako to nejvíce esteticky autentické dílo a vykresluje to ženské emoce spolu s každou částí jakékoliv ženy. Přes krátké pasáže ukazuje povahy postav, které se všechny liší od samotné Marthy. Tyto pasáže tu nejsou vůbec důležité, což zase popisuje můj fakt, že se tu řeší obyčejné věci až moc dopodrobna, což je dělá neobyčejnými. Toto může mluvit za ty naprosto obyčejné povahy, které jsou pak díky tomuto neobyčejné. Též to mluví za naprosto obyčejné otázky, myšlenky a věty, které jsou ve *většině* Fassbinderových filmech rozebírané více, než by měli a pak už to zaplétá do díla i různé filosofické otázky. Je to film, který je poklidně zpracován, zpracován jako něco lehkého a jasného, ale ve scénáři se nachází to naprosto znepokojivé, horrorové a zvrácené jádro, které tu atmosféru nad filmem neustále drží. Film je zvrácený každou situací, která v něm probíhá. Celá tato zvrácená atmosféra a hlavně hysterie žen spolu s jejich neustálým pádem už ve třetím Fassbinderovým filmu působí jako nějaká jeho osobní vložka úlevy od drogové závislosti. Samozřejmě že ke konci se musí zmínit Fassbinderova typická dramatická a divadelní mizanscéna spolu s fenomenálními kostýmy, což dohromady působí jako i reflexe na hollywoodský film. () (méně) (více)
Reklama