Režie:
Marco FerreriKamera:
Juan Julio BaenaHudba:
Miguel Asins ArbóHrají:
José Isbert, José Luis López Vázquez, Ángel Álvarez, Carlos Saura, Chus Lampreave, María Isbert, Antonio Jiménez Escribano, Antonio Riquelme (více)Obsahy(1)
Rodinou přehlížený stařík Don Anselmo, domáhající se invalidního vozíku, který ve skutečnosti vůbec nepotřebuje, je ve své posedlosti získat vytoužený předmět předobrazem mnohých Ferreriho tragikomických antihrdinů v následujících filmech. Umanutost přerůstající postupně v chorobnou touhu zde dosahuje podobného stupně materiální závislosti jako erotický fetišismus, projevující se u postav v některých dalších snímcích jako Miluji tě (I Love You, 1986). Ve skutečnosti starý muž zpočátku touží po vozíku v rámci sociální soudržnosti se svými generačními vrstevníky i způsobu trávení volného času. Scéna, kdy hrdina otráví svou rodinu jedem a za odcizené peníze kupuje vysněný předmět, symbolizuje starcovu generační revoltu proti svým mladším rodinným příslušníkům, kteří jím nejen opovrhují, ale omezují jeho materiální potřeby. (oficiální text distributora)
(více)Recenze (5)
Marco Ferreri je známy svojími provokatívnymi filmami, nikdy mu nič nebolo "sväté", častokrát ide na hranu. Robí to však s noblesou a hlavne sa dokáže ukorigovať. V tomto príbehu sledujeme korpulentného dýchavičného starca, ktorého jeho zámožná rodina odstavila na vedľajšiu koľaj a tak sa k nemu aj chová. Lenže socializácia dona Anselma je príliš silná, chce žiť, stretávať sa s priateľmi a pomáhať. Je to práve invalidný vozík, ktorý sa stáva vstupnou bránou k tomuto svetu, ale rodina jeho potreby ignoruje... José Isbert sa ujal postavy starca so španielským temperamentom a neuveriteľnou silou a skladám klobúk pred jeho výkonom. Piaty komentár. ()
Místo toho, aby dědulovi koupili vozíček, aby mohl být celé dny pryč na čerstvém zdravém vzduchu se svými kamarády a mít radost ze života, mu to raději odpírají, psychicky týrají a vytáčejí k nepříčetnosti (bála jsem se, aby chudák nedostal ve vypjatých okamžicích nakonec infarkt), a dokonce vyhrožují, že ho šoupnou do starobince, aby od něho měli pokoj! Tomu se říká vděčnost a úcta k rodičům. Ovšem vynalézavost a jistá dětinskost v jednání hlavního hrdiny je roztomilá a zaručeně pobaví. Stísněné prostory bytu, kde není klid (se zdravími, ale jaksi spoutanými a nesvobodnými lidmi), střídají uvolněné exteriéry zaplněné paradoxně volnými a šťastnými mrzáky, které jejich postižení neomezují, ale umožňují jim volnost... A ještě: že stařík nebyl v mladém věku lepší, než jeho povedená rodina napovídá krátký dialog, který prohodí na začátku s vnučkou učící se francouzsky: "Na co se učíš francouzsky, chlapce už máš. Teď by ses měla učit být zticha." Nutno ještě podotknout, že osudy vedlejších postav jsou neméně zajímavé (love story mezi dívkou ochrnutou od pasu dolů a chlapcem, který je postižen již od krku, bohatý, leč imobilní šlechtický synek s duší malého dítěte atd.). ()
Být starý. Je hrozné, jak je představa stáří v naší kultuře spojena s nečinností, se zúžením horizontu toho, co člověk chce a může, jak málo mu dovolí mravy, o kterých rádi říkáme, že už neexistují. El Cochecito není nějakým hloupým filmem typu "v sedmdesáti letech vylezl na Mt. Everest" nebo "láska kvete v každém věku". Je to jenom příběh chlapíka, který chce žít, i když už je starý. A žít neznamená sedět doma a usmívat se na vnoučata. Žít - slovy Řeka Zorby - znamená odepnout si pásek a jít si koledovat o potíže. ()
Zlatý Lev - výběr ()
Fajne filmy vznikaju o uplne jednoduchych veciach - stary dedo sa domaha invalidneho vozika, aby to mohol pouzivat : 84 % ()
Galerie (9)
Photo © Kino International
![Vozík - Z filmu](http://image.pmgstatic.com/cache/resized/w663/files/images/film/photos/000/147/147208_add16f.jpg)
Reklama