Kamera:
Mário CastanheiraObsahy(1)
Nejen Crista, Carloto a João, tři nerozluční přátelé, ale také celý filmový štáb se stávají protagonisty filmového experimentu, natočeného během lockdownu. Ponořte se do sytě barevného světa jednoho z nejhravějších snímků z období pandemie, pro který se omezení života stalo zdrojem inspirace a čiré radosti z procesu tvorby. (MFF Karlovy Vary)
(více)Videa (3)
Recenze (5)
Letní pandemický film jako uroboros, který se nepožírá, ale donekonečna obrozuje. Jeden z nezapomenutelných momentů za všechny: Miguel Gomes skotačící na vlečce za traktorem – ve slowmotionu. Navíc mají Deníky naprosto geniální ústřední song. ()
(LFŠ 2022) Évonprs deníky rozhodně zaujmou svým experimentálním přístupem k vypravěčským postupům, zároveň jsou ale v první čtvrtině divácky náročné, ba dokonce nevděčné. Když už divák pochopí tvůrčí hru, začnou mu jednotlivé výjevy do sebe zapadat jako puzzle. I přes netradiční pojetí a snahu tvůrců vložit do děje nejeden humorný moment jsem se však při projekci nebavil tolik, jak bych měl či očekával. ()
Hravé letní tlení. ()
Évonprs deníky potvrzují, že Gomesovy filmy se proměňují před očima nejen během jejich prvního sledování, ale následně i napodruhé, napotřetí. Co se může jevit jako hádankovitá formalistní hříčka, je mnohem spíš film o prožívání času jako takového. Všechny ty všedně půvabné momenty si naplno užijeme až ve chvíli, kdy přestaneme řešit, že sledujeme film vyprávěný pozpátku. Dalo by se říct, že Deníky oscilují mezi pocitově přesným vykreslením života v letních přestávkách pandemie a lehce idylizujícím zobrazením téhle zvláštní epizody, tedy tím, jak si ji chceme pamatovat. Dávalo to by to smysl, vzhledem k tomu, že velmi podobně s pamětí Gomes zacházel už v Tabu, kde se romantizující retrospektivní pohled týkal dávné kolonialistické éry. V obou případech se ale struktura a nezvyklý způsob vyprávění jeví jako naprosto zásadní pro zprostředkování kýženého prožitku. V Tabu se počínaje druhou projekcí dostáváme do pozice tesknících postav, které se nostalgicky upínají ke ztracenému ráji a spolu s nimi vyhlížíme kouzelně idylickou část filmu, jež ale přichází až cca po hodině stopáže. Évonprs deníky zase naopak bezstarostnou rajskou částí začínají a divákovi obeznámenému s celým filmem zdůrazňují její prchavost. V obou případech je ale minulost tím, k čemu film svým vyprávěním postupně retrospektivně spěje. Víc v textu na substacku. ()
Letní dění okolo natáčení filmu během covidu poskládané po dnech a řazené pozpátku má jakýsi půvab a zajímavost, ale dojmy z toho nejsou hluboké. ()
Reklama