Režie:
Benedek FliegaufScénář:
Benedek FliegaufKamera:
Zoltán LovasiHrají:
Rita Braun, Barbara Csonka, László Cziffer, Gábor Dióssy, Bálint Kenyeres, Edit Lipcsei, Péter Mátyássy, Katalin Mészáros, Péter Pfenig, Lajos Szakács (více)Obsahy(1)
Snímek je věnovaný předčasně zemřelému režisérovi Györgyi Fehérovi, jehož poslední snímek Vášeň je také na programu letošního Febiofestu. Sledujeme dlouhé monologické a dialogické pasáže, které jsou vytrženy z nějakého smysluplnějšího celku. Většinou dvojice, maximálně trojice rozprávějí tak, že je zjevné, že jejich partneři jim zcela nerozumí, nerozumí samy sobě a podobně jim nerozumí ani divák. Kamera je zaznamenává z těsné blízkosti, jako by sama byla přítomná na scéně. Přesto její dokumentaristické postupy často nesledují logiku dramatického napětí, kamera zaujímá přes svoji prostorovou blízkost psychologickou distanci. Film originální kombinací těchto prostředků přesvědčivě navozuje pocity všudypřítomného odcizení a vykořeněnosti. (FebioFest) (oficiální text distributora)
(více)Recenze (18)
"Tak a teď uvidíte něco FAKT divnýho!" Ne že bych měla něco proti divným filmům, ale tohle příliš tlačilo na pilu. Chybělo mi tam víc nadsázky, která byla třeba v příběhu debaty nad tajemným objektem zakoupeným na internetu. Spíš než na Dumonta (jehož filmy na mě útočí mnohem zákeřnějšími způsoby než Houština) a Tarra jsem si vzpomněla na Pálfiho, zejména na jeho Nejsem tvůj přítel. (Po opakovaném shlédnutí na 38. LFŠ ještě musím okomentovat percepční nepříjemnost způsobenou kmitáním pohledu mezi titulky - ve filmu se mluví úplně pořád - a těmi obrovskými tvářemi na plátně.) ()
Snímek Houština je vizuálně dráždivou mozaikou povídkových dialogů nebo často spíše monologů postav, jejichž vnitřní svět se nějakým způsobem vymyká běžnému normálu. Celek vnímám jako dramatickou studii o lidském odcizení a neschopnosti naslouchat si v tom každodenním mumraji kolem nás. Upoutala mě nápaditá práce s kamerou, která působí místy až hypnoticky. Líbil se mi i zdánlivě ledabyle a přitom mistrně vypointovaný závěr. ()
Depresivní art jak sviňa. Nicméně jsem neviděl sebemenší problém, ponořit se do bizarní sociální mozaiky ve formě velmi originálně nasnímaných a odvyprávěných povídek. Divák je pokaždé vtažen do vrcholu konverzace či situace, na zorientování má jen pár minut, neb se pokaždé blíží nekompromisně drsné vyústění myšlenky či příběhu. Film o vnímání okolí...lidí. Mít tak možnost, nahlédnout do houštiny jejich duší, k pochopení lidských osudů by již nebylo nutné druhého pohledu, nicméně vědět o lidech to, co často nechtějí vědět ani oni sami, by muselo nutně vést k šílenství. Zdá se, že žijeme v jakési neřešitelné morální rovnici a přesto se s úsměvem a rádi dále přežíráme...fyzicky, emočně i duševně. ()
Fliegauf film věnoval in memoriam Györgi Fehérovi, člověku, s nímž ho konzultovat a který pro něj (očividně) znamenal obrovskou tvůrčí inspiraci. Houština je formálně vyhraněný debut složený z několika mikropovídek, které spojuje především určitý náznak vyšinutosti. I když se osudy jedinců tak či onak volně protínají, Fliegaufa zajímá moment vyprávění příběhu, vyhrocený dialog, očistný monolog i děsivě fascinující mystérium lidské tváře snímané v detailu. Film trpí typickou nevyrovnaností - některé povídky jsou brilantní (namátkou otec lamentující nad odcizením dcery a především totálně creepy monolog polospící holky o panovačné babičce), jiné jsou ale spíše takovou literární konstrukcí (dva kluci rozprávějící nad neviditelným objektem). Fliegaufova schopnost zhypnotizovat diváka a zmocnit se světa před kamerou po svém je už v Houštině jasně patrná. Nelze říci, že by se posléze Maďar zdokonalil - každý jeho film je ostrov sám pro sebe. ()
Jsem rád, že je tolik "čtyřkařů" mezi hodnotiteli, asi nejsem sám, komu se tenhle zvláštní film líbil a snad pochopil dobrý umělecký záměr autorů, i když bych ho rozhodně nedoporučoval běžnému konzumentovi. Člověk až na konci filmu, kdy chodbou metra procházejí postupně všichni aktéři příběhů, které se zdají být navzájem nespojitelné, mnohé pochopí. Na začátku ten mumraj u metra zdá se naopak podivně vsazený. Ano, v davu lidí kolem vás denně procházejí lidé se svými příběhy a člověk si neuvědomí, jak zvláštními myšlenkami se zaobírá právě ten, kdo do vás třeba vrazil... Epizody skutečně jsou spíše monology, přestože se vždy jedná o dvojice nebo trojice aktérů, ale ti druzí jen naslouchají a mnohdy nechápou. Člověk plánující sebevraždu, příběh o sumci, úchyl, který nechce, aby mu dcera dospěla, domnělý sukničkář, který chce donést svému mrtvému kamarádovi pornočasopisy, dívka hledající v lese ztraceného milence... Možná jsem nevzpomněl na všechny,ale bylo to podmanivě krásné... ()
Galerie (6)
Photo © Inforg Stúdió
![Houština - Z filmu](http://image.pmgstatic.com/cache/resized/w663/files/images/film/photos/158/046/158046602_0b79dc.jpg)
Reklama