Režie:
Franco ZeffirelliKamera:
Ennio GuarnieriHudba:
Alessio VladHrají:
Fanny Ardant, Jeremy Irons, Joan Plowright, Jay Rodan, Gabriel Garko, Manuel de Blas, Jean Dalric, Stephen Billington, Olivier Galfione, Tomi Cristin (více)Obsahy(1)
Italsko-francouzský film natočil slavný režisér Franco Zeffirelli jako poctu své dávné přítelkyni, operní divě Marii Callasové. Do jejího pařížského bytu přijíždí Larry Kelly, zpěvaččin bývalý manažer, který se nyní věnuje rockovým kapelám. Místo hvězdy zde nachází zlomenou ženu, ztrácející hlas. Ve snaze probudit v ní někdejší vášeň a pomoci jí vrátit se zpět na výsluní slávy, nabídne Callasové účast na zajímavém projektu: zfilmování opery Carmen, v níž bude pěvkyně hrát a hlas se dosadí v postsynchronu z nahrávky, v níž před lety excelovala. Labutí píseň Marie Callasové vzkřísí i dávný vztah mezi slavnou zpěvačkou a jejím manažerem. (oficiální text distributora)
(více)Recenze (22)
Je fajn, že tvůrci se protentokrát vyhnuli obvyklé šabloně zpracovat narození, traumata přetavená ve vítězství, vzlet, pád, případně znovuvzkříšení. Tentokrát nám předestřeli Callasovou už padlou, umělkyni, která přišla o svůj umělecký nástroj – hlas, a přestože je jí jen kolem padesáti let, tak nežije, jen živoří. Ve vzpomínkách na dosti jednostrannou lásku, bez přátel, ve věčném smutku. Svým způsobem je Callasová v pekle. Krátký nádech v podobě nadšeného manažera, který se snaží přesvědčit neskutečně vrtošivou hvězdu k nějaké aktivitě a práci, je opravdu jen kratinký. Callasová je zde nesnesitelná osoba, na druhou stranu se dá i pochopit. Osoba manažera a jeho nezištné rozhodnutí byly dost neuvěřitelné. Snímek neohromí ani neurazí. SHRNUTÍ: Když je dozpíváno. A místo árií je síla už jen na posmutnělé popěvky. ()
Nevím, ale mně tam prostě nesedlo to "coby kdyby". Začátek vypadal velice slibně, kdyby film zobrazoval poslední měsíce života Callas, určitě by to vypadalo daleko lépe. Ostatně by to byl i uplně jiný film. Mrtvé vzkřísit nemůžeme, stejně tak nemůžeme měnit historii a ukazovat věci, které se nikdy nestaly, pakliže chceme točit autentický film ze života slavné operní zpěvačky. Maria Callas byla bezesporu velice charismatická žena s obrovským nadáním, stejně tak byl pestrý ale i její život a od filmu, jenž nese její jméno, bych očekával více autentičnosti a méně výmyslů, které stejně k ničemu nevedly. Jinak dobrý herecký výkon Fanny Ardant, leč do role Marie Callas se určitě dala najít vzhledově více odpovídající herečka, která by se vzhledově daleko více podobala originálu. To by bylo samozřejmě těžké, samotná Maria Callas byla velice půvabná až do své předčasné smrti, ale ve Fanny jsem Callas tedy hledal marně. Alespoň trochu té podoby by tam být mělo. Takže já nemohu více, jak tři hvězdy. ()
Každý film s Fanny Ardant je pro mě krásná podíváná, protože ona je krásná. Byla ve 30 letech a je i dnes. Krásný byl i tento příběh dvou zpřízněných duší, bylo dojemné sledovat, co dokáže víra v duši a kvality člověka. Přesně jako když po týdnu zalijete květinu a ona vám znovu doslova ožije. Úmyslně neříkám "zkrásní", protože krásná je pořád, i uvadlá. Ona jen čeká na toho, kdo jí znovu dodá vše co potřebuje k tomu, aby se mohla znovu předvést v celé své kráse a síle. A taková nádherná květina, která se dočkala, byla Marie Callas. ()
Franco Zeffirelli miloval Callasovou. Režíroval její Normu, La traviatu i Toscu. Takže bychom neměli mít etický problém s jeho pohledem na životopis, který jí věnoval. Jeho příběh je metaforou o umělcově upřímnosti. Setkáváme se s pěvkyní v závěru jejího života nad projektem, díky kterému vyvstává množství otázek. Není to dokonalé dílo, ale zajímavý příspěvek k pohledu na hodnotu uměleckého výkonu, operu v televizi, ze záznamu atd. Inspirativní. ()
Filmu nemohu mnoho formálně vytknout, ale musím se přiznat, že jsem od Zeffirelliho čekal více. Jakoby ho jeho obdiv k zemřelé divě svazoval a dělal její postavu strnulou v jakémsi patetickém postoji. Přitom Fanny Ardant i Jeremy Irons hráli na plno. Prostě operní hvězda, která je ochromena obdivem k svému bývalému uměleckému já a sebelítostí, že to všechno netrvalo věčně, mi nepřipadá jako dost silné. Nepochobuji, že Callasová byla zcela pohlcena sama sebou a ztráta hlasu byla jejím koncem a tragédií jako člověka, ale prostě jsem měl chuť vidět, jak k ní někdo přijde, zatřese jí rameny a řekne - prober se, svět se netočí jen kolem tebe, dělej něco a nelituj se, můžeš být užitečná. No nic. Přesto film hodnotím dost vysoko, protože popisuje prostředí, které mám rád a popisuje ho dobře. ()
Reklama