Režie:
Franco ZeffirelliKamera:
Ennio GuarnieriHudba:
Alessio VladHrají:
Fanny Ardant, Jeremy Irons, Joan Plowright, Jay Rodan, Gabriel Garko, Manuel de Blas, Jean Dalric, Stephen Billington, Olivier Galfione, Tomi Cristin (více)Obsahy(1)
Italsko-francouzský film natočil slavný režisér Franco Zeffirelli jako poctu své dávné přítelkyni, operní divě Marii Callasové. Do jejího pařížského bytu přijíždí Larry Kelly, zpěvaččin bývalý manažer, který se nyní věnuje rockovým kapelám. Místo hvězdy zde nachází zlomenou ženu, ztrácející hlas. Ve snaze probudit v ní někdejší vášeň a pomoci jí vrátit se zpět na výsluní slávy, nabídne Callasové účast na zajímavém projektu: zfilmování opery Carmen, v níž bude pěvkyně hrát a hlas se dosadí v postsynchronu z nahrávky, v níž před lety excelovala. Labutí píseň Marie Callasové vzkřísí i dávný vztah mezi slavnou zpěvačkou a jejím manažerem. (oficiální text distributora)
(více)Recenze (22)
Jeden z filmů stavějící na cobykdyby. Jedná se sledování utržku, ze života operní pěvkyně , který se možná asi ani nestal. Vzhledem k tomu, že má jít o urývek ze života, čili scénář psal sám život , nejde uplatnit žádná měřítka pro jakýkoli žánr a tím pádem nelze toto chválit ani pranýřovat. Myslím,že film, se velmi dobře zhostil ukolu , přiblížit reálný život této pěvkyně i mimo bulvární štvanici , kterou na ní pořádali v souvislosti se vztahem s Arim. Ukazuje stárnoucí , velmi energickou ženu, která se ještě pokusí zabojovat o své místo na slunci. co ale vyvyšuje tento film mezi ty opravdu skvělé, je výkon hlavní představitelky . Fanny Ardant je paní herečka a pro mě stojí na uplném vrcholu a to samé Jeremy Irons , to je pan herec, ktery zahraje i štěk v českém filmu , jako kdyby jím chtěl bojovat za Oskara. /role vězne v Havlově 6ebrácké opeře/. Na tento film musíte mít náladu , ale určitě s jeho výběrem neprohloupíte . ()
Film, který nemá ambice vyšší, než je vzdání holdu operní pěvkyni. Režisér nepředstírá, nesnaží se udělat díru do filmového světa, jen nechává diváka plout v poklidném ději, občas rozčeřeném zpěvaččinými citovými výstupy. Zápletka nic neslibuje, nic nepřináší krom nostalgického úsměvu na rtech diváka, který chápe pocity člověka, jež se snaží připomenout lidem slávu a zásluhy nyní zapadlého umělce. Myslím, že ač jsou tyto filmy málo známé je fajn, že se jim někdo věnuje. Občas sleduji, jak se dnes lidé posmívají umělcům, které kdysi vyzdvihovali do nebes (nemyslím tím Callas) a je mi smutno z toho, jak rychle se zapomíná. ()
Biografický příběh o světoznámé francouzské operní pěvkyni zasazený do Paříže 70. let. Vyhaslá hvězda, stranící se společnosti, se díky svému dávnému příteli znovu postaví na nohy. Po velkém přemlouvání se spolu pustí se do natáčení Carmen. Začátek mě příliš nebavil, ale jakmile začal humbuk kolem Carmen a posléze natáčení, nemohla jsem se filmu nabažit. Ardant je úžasná a Jeremy Irons po jejím boku také zazářil. ()
Nevšední dílo umělecké fikce přerůstá Zeffirellimu pod rukama z holdu mrtvé přítelkyni a obdivované velké umělkyni v obecnější zamyšlení nad mezemi etiky a tvořivosti v umění vůbec. Problém původnosti, imperativ autenticity, láskyplné okovy mravnosti. Aniž konkrétně pojmenoval cokoliv ze soukromí posledních dnů a měsíců umělčina života, otázka, kterou přesto na pozadí virtuálního úspěchu pokládá - děj se odehrává v době těsně předpočítačové, jež jižjiž dohlíží na první videa - je neméně palčivá. Zřejmě přitom zachytil jádro Callasové trýznivých úvah a výčitek svědomí z dobrovolně zmařeného zenitu jedinečné umělecké dráhy velké Řekyně. Fanny Ardantová tu své i tak výsostné herecké umění posouvá do ještě vyšších poloh; v mnoha ohledech se opravdu přepodstatňuje do podoby své velké předlohy a Mefisto Jeremyho Ironse, jemuž jde nepředstíraně i o zisk, i o skutečnou pomoc, není vůbec ďábelský natož pekelný. Zásadová mravnost sice nakonec vítězí, ale je to vítězství, z něhož slyšíme steny skutečné lítosti nad výraznou kvalitou, která má ke skutečnému podvodu nesporně velmi daleko. Mistrovsky natočené scény filmu ve filmu navíc přibližují a obnažují vnitřní svět klasické hudby, který většině současné populace zůstává vzdálen. Hold, který do sebe pojal tolik špičkových výkonů a vrcholné umělecké invence, je vším možným, jen ne jednorozměrovým stopováním mikrokosmu zhrzené divy. Je skutečným zamyšlením nad vznešeným všelidským ideálem, je projevem úcty lidskému géniu vůbec. Přesvědčuje nás tak, že osobnost i odkaz Callasové nejsou prázdnými množinami, ale nadčasovým činitelem, jehož se vyplatí přinejmenším poznat a znát. ()
Je fajn, že tvůrci se protentokrát vyhnuli obvyklé šabloně zpracovat narození, traumata přetavená ve vítězství, vzlet, pád, případně znovuvzkříšení. Tentokrát nám předestřeli Callasovou už padlou, umělkyni, která přišla o svůj umělecký nástroj – hlas, a přestože je jí jen kolem padesáti let, tak nežije, jen živoří. Ve vzpomínkách na dosti jednostrannou lásku, bez přátel, ve věčném smutku. Svým způsobem je Callasová v pekle. Krátký nádech v podobě nadšeného manažera, který se snaží přesvědčit neskutečně vrtošivou hvězdu k nějaké aktivitě a práci, je opravdu jen kratinký. Callasová je zde nesnesitelná osoba, na druhou stranu se dá i pochopit. Osoba manažera a jeho nezištné rozhodnutí byly dost neuvěřitelné. Snímek neohromí ani neurazí. SHRNUTÍ: Když je dozpíváno. A místo árií je síla už jen na posmutnělé popěvky. ()
Reklama