Režie:
Todd HaynesKamera:
Maryse AlbertiHrají:
Ewan McGregor, Jonathan Rhys Meyers, Christian Bale, Toni Collette, Eddie Izzard, Janet McTeer, Brian Molko, Keith-Lee Castle, Joseph Beattie (více)VOD (1)
Obsahy(1)
Strhujúci hudobný film s muzikálovými a dokumentárnymi prvkami z obdobia glam-rocku (hviezdna éra popu 70-tych rokov, androgynická štylizácia, ligotavé kostýmy a šokujúce pózy) o sláve a o tom, čo znamená pre samotných aktérov, ale aj tých, z ktorých žijú a ktorých životy ovplyvňujú. Hlavným hrdinom je fiktívna britská superstar toho obdobia Brian Slade (zjavne inšpirovaná Davidom Bowiem), na ktorého spomínajú ľudia, ktorí sa s hrdinom osobne stretli. Slade predstavoval pre newyorského reportéra idol v jeho teenagerskej mladosti; bol zbožňovaný, ukazoval cestu z konvenčného života, do veľkej miery pomáhal v orientácii reportéra pri hľadaní vlastnej sexuálnej identity. Slade bol osudovo posadnutý intímnym vzťahom k drsnému americkému rockerovi Curtovi Wildovi (hrá ho Ewan McGregor, známy z Trainspottingu). Atentát spáchaný na Sladea bol fingovaný, Slade žije naïalej, zomrel len ako hviezda. Otázka, čo všetko si môže hviezda dovoliť pri budovaní slávy, je znovunastolená v paralelnom príbehu ïalšej hviezdy, Curta Wilda (prológ filmu je situovaný do r. 1854, kedy sa narodil Oscar Wilde, symbol osobnej a umeleckej nespútanosti, tiež homosexuál so sklonmi k škandálom). Časť piesní vznikla zásluhou Cartera Burwalla priamo pre film, dokonca ich spievajú osobne dvaja skvele hrajúci hlavní predstavitelia, zväčša však ide o coververzie známych skladieb v podaní B. Ena, B. Ferryho, B. Butlera a T. Yorka. Jedným z producentov filmu je spevák R. E. M. Michael Stipe. (oficiální text distributora)
(více)Recenze (177)
"Občan Kane" glamrocku, ale právě tím také zásadně odlišný od kanonického veledíla. Orson Welles nás nutil dojímat se nad odhalením, že i zbohatlický magnát má také srdce a teskní po ztracené nevinnosti. Jeho film se celý točil kolem titulní postavy, přičemž všechny ostatní figury tu slouží jen coby vehikly k přidávání dalších vrstev jejího portrétu (do čehož také zapadá, že reportér tu zůstává zcela anonymní, protože nemá ke Kaneovi vůbec žádný vztah). Todd Haynes za užití podobné vyprávěcí struktury flashbacků motivovaných reportážním zadáním a rámované ozvěnami klíčového okamžiku (byť ne nutně totožného v čase a místě, ale rozhodně významem) vypráví mnohem opojnější, fantastičtější, rozmáchlejší a především osobnější a hlubší příběh. Příznačně svému vzoru v Davidovi Bowiem a jeho Ziggy Stardust personě vypráví "Sametová extáze" o všech ostatních a o vlivu hvězdy na svou dobu, své okolí a hlavně na konkrétní lidi, kteří ji milovali a jejím prostřednictvím objevili sami sebe. Nakonec se ukazuje, že tím nejlepším, co Haynese potkalo, bylo odmítnutí Bowieho licencovat produkci své písně a personu Ziggyho. Namísto životopisu svázaného schvalováním vnějších autorit mohl dát absolutní průchod tvůrčí licenci a otisknout na plátno nikoli konkrétní osobnost, ale dojem z ní. Těžiště se tak z biografických údajů a pečlivě střežené image přenáší na významy, nálady, emoce a vjemy. Impresivní koláž pak vypráví nejen ústy postav ale především jejich těly, kostýmy i výpravou, z nichž se stávají vrcholně expresivní a ohromně uhrančivé nástroje diváckého okouzlení. A když se to ještě spojí s hudbou, ať už jako podkresem, koncertní performancí nebo videoklipem, přichází ona titulní extáze (obzvláště u Ballad of Maxwell Demon, ale zdaleka ne jen u ní). Haynes vytvořil dokonalou filmovou fantazii jedné hudební dekády (ale i s ozvěnami dvou dekád kolem ní) a její klíčové hvězdy, ale i hudebního průmyslu, společnosti a queernes, respektive jejího předvádění a performování. Ale při tom vypráví také velkolepý příběh hledání sebe sama, které je jako v každé jiné době nelehké, byť tehdy díky jednomu mimozemšťanovi bylo o něco zjevnější a snáze pomáhalo najít spřízněné duše. Vedle těchto velkých i malých příběhů "Sametová extáze" zůstává také velkolepou ódou na jednu jedinou noc, kdy prší třpytky a která je kulminací všeho kolem ní. Haynesovo rozkošně uhrančivé i krásně intimní veledílo se nakonec samo stává ekvivalentem staré brože Oscara Wilda - otiskem něčeho velkého i osobního, spřízněným dotykem, a darem, který spojuje všechny, kteří si jej předávají. ()
Pocta hudebnímu stylu, který mě neoslovuje. Výborná kamera a příběh, který lehce ironizuje životopisné snímky o muzikantech od jejich vzestupu přes excesy s drogami a sexem až po téměř nezbytný pád. V tomhle případě to sice neznamená konec kariéry, ale takové popření mladických přání a postojů, až zamrazí. Anebo nakopak odhalí, kolik v té mladistvé póze bylo ve skutečnosti konformity? ____ Příběh mě nezaujal, zbytečně se tříštil na několik hlavních hrdinů, přičemž třeba Christian Bale sloužil jen jako průvodce divákovi. Jeho vlastní osudy ani charater nejsou důležité nebo zajímavé. J. Rhys Meyers a vlastně ani ostatní neodhalili nic ze svého osobního života, jen klouzali po povrchu, snímek se soustředí jen na jejich vnější pózy_____ Ewan McGregor už na to bohužel nemá věk, ale měl hrát v nějakém životopisném filmu o Curtovi Cobainovi. Je mu přímo neuvěřitelně podobný! /4. 11. 13./ ()
Je tu David Bowie aj Iggy Pop. Oscar Wilde čoby absolutórium. Revolta ktorá si vystačí s vlastnou pompou. Vztýčené prostredníky, exhibicionizmus, bisexualita. Skvelá hudba, ktorá to všetko nádherne rámuje a dotvára. Lesk aj bieda. ...A skoro som zabudol - onanujúci Christian Bale! NO NEMILUJTE TO!!! ()
Z Glam rocku a módy sedemdesiatok sa mi robia... ani neviem čo na tele, preto som prekvapený, nakoľko ma chytili takmer všetky piesne, ktoré odzneli v Haynesovom filme. Spoločne so scenáristickým kolegom ho vystaval ako Občana Kanea a myslím, že to bol dobrý nápad a dramaturgia funguje. Slade je tajomná postava, o ktorej sa nedozvieme úplne všetko, ale asi väčšine divákov bude aspoň do určitej miery sympatická. Je to ale aj tak najmä o hudbe a kostýmoch a samozrejme o mladých hviezdach a príjemným bonusom je Brian Molko v menšej úlohe. Trochu to môže pripomenúť Singles, z poslednej doby zase Rocketmana. ()
Že by mi nakonec byly po chuti i hudební filmy? Do nedávna nemyslitelná věc. Sametová extáze mi sice nepřivodila nic sametového, ale stav podobný extázi ze sledování (proboha po jaké době) něčeho tak výjimečně skvostného ano. I když jsem trochu pozdějšího data a glamrock přímo nevyhledávám, byla to láska na první pohled. Písně ve filmu rozvibrovávají ušní bubínky tou správnou libou frekvencí a navození sedmdesátek zvládaly bez debat. Stejně tak se Meyers a McGregor dokázali bravurně sžít se svými postavami a odzpívat většinu svých partů (potlesk). Z vedlejších postav bych možná vypíchl trochu opomenutou Toni Collette, jejíž Mandy byla správně šáhlá a posléze i správně zhrzená. Jako třešinku na dortu přináší spletitý děj pár neznámých, nad kterými si vnímavější část diváků bude jistě ráda lámat hlavu. Abych ty svoje superlativy nějak zakončil…Je to queer a gay v tom nejlepším, přeneseném i nepřeneseném slova smyslu…100% a šup do topky. ()
Galerie (39)
Zajímavosti (22)
- "Londýn 1974" - Na boku londýnského double-deckeru jsou vidět reklamy na muzikály "Les Miserables" a "Miss Saigon". Ty však ve skutečnosti měly premiéru až roku 1985 a 1989. (glitter)
- Původní název scénáře byl "Glam!" a během práce na filmu se ještě uvažovalo o názvu "Glitter Kids". (Morien)
- Osheen Jones, který hraje Jacka Fairyho jako malého chlapce, je syn Howarda Jonese, britské popové hvězdy 80 let 20. století. (HellFire)
Reklama