Režie:
Viktor PolesnýHudba:
Karel SvobodaHrají:
Ondřej Vetchý, Zuzana Norisová, Jiří Langmajer, Zlata Adamovská, Danica Jurčová, Jakub Prachař, Veronika Žilková, Petra Špalková, Pavel Řezníček (více)VOD (1)
Obsahy(1)
Snímek je dynamicky natočenou groteskou, jakýmsi leporelem lidských osudů, které se před námi odehrávají v rychlém tempu, s nadhledem a humorem. Skvělé herecké výkony, dobové hity i scénická hudba K. Svobody, to vše pod taktovkou zkušeného režiséra V. Polesného z něj činí filmovou lahůdku. Filmová adaptace slavného románu V. Párala je hořkým obrazem lidské touhy po požitcích, moci, majetku i panoramatickým záběrem opakujících se situací dějin moderní společnosti. Motorem příběhu je výbušná síla nenávisti těch „dole“, toužících po rozkoši lásky a společenském uplatnění, a kultivovanost, ale i únava světa lidí „nahoře“, kteří se už dost namilovali a užili moci, a tak vlastně rádi podléhají náporu barbarství. Vylhané naděje roztáčejí vždy znovu a znovu šílený kolotoč lidského života až k závěrečným ztraceným iluzím. Ústředním místem děje je dům v Ústí nad Labem, kde se střídají náhodní i trvalí zaměstnanci místní továrny. Příběh Borka Trojana (J. Langmajer), ambiciózního inženýra, a jeho lásky k Zitě Gráfové (Z. Adamovská), manželce ředitele továrny, příběh mladičkého Romana Gráfa (J. Prachař), zoufale až k sebezničení milujícího neklidnou Maddu (K. Kloubková), to jsou základní osy mnohavrstevného vyprávění, odehrávajícího se v průběhu šedesátých let s přesahem do doby po roce 1989. (Česká televize)
(více)Videa (1)
Recenze (255)
Hodně zvláštní český film, který ve mně zanechal dost rozporuplné pocity. Knihu jsem nikdy nečetl, scénář byl sice do jisté míry zajímavý, ovšem jeho zpracování se mi zrovna dvakrát nelíbilo. Především pak charakteristika jednotlivých postav, kdy mi téměř všechny byly úplně u prdele. Tedy až na Kristinu Kloubkovou. Ta byla opravdu rajcovní a Románek (Prachař) si tak užil alespoň trochu, protože jeho postava byla opravdu dementní. Langmajer má pravdu v tom, že pro něj je nejpohodlnější kostým (trenky) a tak mu jeho role zase sedla. Teda co se dovádění s ženskýma týče. Jeho výkon, stejně jako Vetchého všechno zachraňoval. Po posunutí v čase se z toho stala už jen „vyvařená“ fraška. ()
"Jsem zmatený. Všichni jsou proti všem, všichni jenom lžou, berou si bez ptaní, a zabíjejí a pořád dokola. Kdy to skončí." I po letech jsem z tohoto filmu hodně zmatený. Nejsem si totiž úplně jistý, zda je to primárně už o Páralovu scénáři nebo až o Polesného režie, z čeho se mi při sledování tohoto filmu chtělo někdy doslova zvracet. Proč jsem to tedy i podruhé dokoukal? Asi jen proto, že už jsem si vůbec nepamatoval, jak to celé martýrium lidské ubohosti, v němž se všichni (s výjimkou postavy Ondřeje Vetchého) ženou jen za uspokojením svého mrzkého chtíče, dopadne. I když si teď říkám, jak jinak tohle asi mohlo dopadnout než blbě... Pokud bych i přes onen pocit celkového zhnusení měl aspoň něco vyzdvihnout, pak by to asi byla mrazivá hudba Karla Svobody, která svého tvůrce určitě nezapře. A úplně špatné (z hlediska navození jisté dobové atmosféry 60 let) nebylo ani použité starých televizních záběrů s dobovými šlágry. ()
Je až udivující, kolik se po revoluci natočilo shitů. Tenhle snímek přímo eskaluje definicí mizérie - neatraktivní děj, postavy nezaujmou, nepochopíte je, připadají vám jako komické i když to asi tak být nemělo (Taclík a Špalková), případně vyprsknete smíchy v případě Ondřeje Vetchého. Solidní herci jako např. Adamovská, Langmajer, Vlasák na záchranu filmu nestačili. Opravdu děs. ()
Předlohu neznám, od Vladimíra Párala jsem nikdy žádnou knihu nečetl, a na film jsem se podíval úplnou náhodou, protože na žádné jiné stanici nic zajímavějšího v tu dobu nezačínalo. Ze začátku jsem si říkal, co tohle má sakra být, ale u obrazovky jsem setrval. Asi po 10 minutách jsem se do děje začal pomalu dostávat, a zhruba půl hodiny po začátku filmu už jsem věděl, že tohle chci rozhodně dokoukat až do konce, protože takhle zajímavé postavy s tak rozdílnými charaktery pohromadě v jednom filmu se vidí málokdy. Nechci psát, že jsem úplně pochopil pohnutky jednotlivých postav, ani že jsem jim porozuměl, prostě jsem jen většinu postav svým způsobem chápal. To asi jediné, co mi na filmu vadilo, je přeskakování z místa na místo, zkrátka chvilku sledujeme příběh jedné postavy, a pak najednou zase sledujeme jinou postavu a její příběh, prostě dějově je to takové rozhárané a přijde mi, jakoby to nedrželo pohromadě. Jinak mě ale film hodně oslovil a zaujal, herci byli ve svých rolích perfektní, obzvláště pan Vetchý zde předváděl svůj herecký koncert, a herecký pár Taclík a Špalková mě opravdu hodně pobavil. Nebýt toho přeskakování v ději, hodnotil bych nadprůměrně, takhle je to z mého pohledu jen za tři hvězdy. ()
Slabší žánrově nevyjasněný film, který zklamal. Mohli jsme vidět exkurzi do zváštního sanatoria velmi ploše vykreslených postav, jejichž společným hnacím motorem je pohlavní pud. Docela nechutně je zobrazeno, jak střídavě žadoní o vlastní ukojení. Čeho je moc, toho je příliš. Mnoho z účastníků této bizarní podívané se navíc pachtí za majetkem a mocí. Téměř výhradně všem dělá velkou radost ubližovat ostatním, ať už přímo nebo alespoň tupým pasivním nezájmem. Děj se odehrává ve třech časových rovinách, takže je možné sledovat vývoj některých postav. Podívejme se na některé trošku zblízka. Langmajer je mladý inženýr, kterého naoko zajímá další studium. Ve skutečnost se však jen pachtí za sexuálními dobrodružstvími. V pracovní době se vyvaluje na střeše haly a opaluje se. Když je v pozdější době ředitelem, pozoruje jiného takového týpka, jak činí totéž. A nezasáhne. Stejně jako nezasáhl bývalý ředitel, apatický Vlasák, kterého nezajímá nic jen on sám. Langmajer je k stáru vyhořelý. Cítí velké zdravotní problémy, ale svého potěšení v podobě o generaci mladší sekretářky se nehodlá vzdát. A stojí ho to život. Stárnoucí Adamovská a Žilková, které jednají s pocitem nenávratně ujíždějícího vlaku, klesnou až na samé dno své důstojnosti. Zatímco Žilková se z toho časem jakž takž oklepe, pro Adamovskou mají její úlety destruktivní následky – smyslů zbavená dožije v psychiatrické léčebně. Zvrhlého nadsamce si zahrál Igonda. Používá stejné metody jako Kloubková. To znamená okouzlit, svést, trápit, zmačkat a zahodit. Režisér Polesný vůbec nešetří ani dělnickou třídu. Jeho party dělníků jsou zhýralá individua, která stále dokola organizují orgie. Ikdyž někdo hodnotí tento film jako věrné vykreslení života „v době nesvobody“, nemyslím si, že by takové excesy byly tak časté. Spíše je to nadsázka a od režiséra snaha šokovat a vyvolat nutkání domýšlet si, co se pak dělo (na ubytovně v alkoholovém opojení, ve zdemolovaném bytě po zapálení ubrusu, na korbě nákladáku, s Adamovskou mezi smrčky). Tak alespoň představivost diváků Polesný určitě stimuloval, to se musí nechat. Taclík a Špalková nepůsobí moc věrohodně, spíše komicky. I jejich rozdělení na „lidi s bytem a bez bytu“ je úsměvné. O generaci později přicházejí jejich „důstojní“ následovníci. S cílem ulovit si svého manžílka přichází do chemičky pohledná Norisová. Za pomoci kolegyně škodí tak dlouho, až má na svědomí ředitele Vlasáka a nepřímo i Adamovskou. Jelimánka si zahrál Jakub Prachař. Vyjevený introvert je sveden vampem Kloubkovou, která využívá svoje vnady úplně stejně požitkářsky jako Igonda. Vztahy berou jen na jedno použití, pak pálí mosty a nechávají zhrzené oběti napospas osudu. Buď se z toho dostaneš sám, nebo tě to zničí. Tak jako mladého Prachaře, který po marné snaze získat zpět svou lásku dává průchod emocím a vraždí Vetchého. Ten je jednou z mála kladných postav ve filmu. Je to skutečný idealista, který si chodí popovídat ke starému muži do sklepa vily. Je docela divné, když vyčítá člověku, který už klepe na nebeskou bránu, že s ním nemluví. Snaží se pomáhat dětem v dětském domově a vůbec konat dobro. Paradoxně se nakonec stane obětí. Kuriozní je také setkání jasnovidců v závěru filmu. Je léto 1989 a Kloubkové i Prachařovi je naprosto jasné, že do půl roku to tady musí prasknout. A to už se do Aussigu stahují i naši západní sousedé s cílem vybudovat zde ozdravné lázně s dámskou obsluhou pro přepracované západo i východo německé spoluobčany. Vasil Biĺak měl kdysi ve výučním listě napsáno „na saka nepúšťat“. Já bych k tomu přidal pro režiséra Polesného „na plnohodnotné filmy nepouštět“. Měl by setrvat u nízkorozpočtových televizních filmů, které umí dělat docela dobře a taky u svého Všechnopárty. Své názory vám právě sdělili chlapci Gek a Čuk. () (méně) (více)
Galerie (11)
Zajímavosti (8)
- Filmovalo se v Ústí nad Labem a na zámku Velké Březno. Točilo se od 20. července do 26. srpna 2004. (M.B)
- Ve filmu probíhá u Gráfů licitace známé karetní hry Bridž (Bridge). Stejně jako směr odhazování karet, licitace vždy probíhá doleva od rozdávajícího. Ve filmu ale licitace probíhá v opačném směru. (Prochy38)
- Postavu Romana Gráfa, kterého zahrál Jakub Prachař, po návratu z vězení nadaboval skutečný otec jeho představitele David Prachař. Tvůrci filmu tak hlasově rozlišili pubertu a dospělost postavy. Aranku v dospělosti (Lucia Gažiová) pak kvůli výrazné slovenštině nadabovala Veronika Gajerová. (funhouse)
Reklama