Režie:
Václav MarhoulScénář:
Václav MarhoulKamera:
Vladimír SmutnýHrají:
Petr Kotlár, Udo Kier, Michaela Doležalová, Zdeněk Pecha, Lech Dyblik, Jitka Čvančarová, Stellan Skarsgård, Harvey Keitel, Julian Sands (více)Obsahy(1)
Ve snaze uchránit své dítě před masovým vyhlazováním Židů, rodiče posílají syna k příbuzné na venkov kdesi ve východní Evropě. Chlapcova teta však nečekaně umírá a tak je dítě nuceno vydat se na cestu a protloukat se úplně samo divokým a nepřátelským světem, ve kterém platí jen místní pravidla, předsudky a pověry. Jeho snahu o doslovné fyzické přežití ale po válce střídá jiný boj. Boj, kterého si ani není vědom, boj sama se sebou, boj o svou duši, o svojí budoucnost... Nabarvené ptáče je hluboce dramatický příběh zaobírající se bezprostředním vztahem mezi hrůzou a krutostí na jedné straně a nevinností a láskou na straně druhé. Je to první a nejslavnější román autora knih „Byl jsem při tom“ a „Pinball“ - jednoho z nejvýznamnějších a nejvýraznějších a světových spisovatelů minulého století Jerzyho Kosińského. (Bioscop)
(více)Recenze (680)
Barevné ptáče, cože? Marhoul tak moc prahnul po nějaké té ceně, až natočil tuto nenabarvenou sračku, která se může líbit jen těm největším filozofům zaregistrovaným na ČSFD. Že se čeští akademici (celí vzrušení (po)hlavně z vizuálu) zbláznili, o tom svědčí fakt, že Vašíkovi udělili trojí pomazání, např. i za "Mimořádný počin v oblasti audiovize". Vláčila moc nemusím, ale kdyby viděl, jak se Vašík snaží o kopírování jeho stylu, tak by ho určitě v hrobě lopatou obraceli. Ano, dávám odpad jako protiváhu těm intelektualistům, kteří mají toto veledílo v oblíbených. Aneb trochu negace (jen tak z legrace) "Radek99": Pane Marhoule, díky! Díky za to, že jste nás nevrátil na mapu světové kinematografie. Jako už tolikrát, jsme my Češi nenatočili světový film. Opravdu díky za těch 11 let příprav, filmová adaptace nelegendárního Kosinského románu se vám nepovedla nad očekávání, nestálo to za to. Takový neoriginální mix, trocha ze Spielbergova Schindlerova seznamu, Tarkovského (čili oIIo - pozn. redakce) Ivanova dětství, filmů Pavla Pawlikowského (jehož Ida mě unudila xmrti aneb další oIIo), Tarrova Turínského koně (kterého jsem radši nesledoval na základě erudovaného verbalova komentáře)...jen nejde o snímek spirituální, ani se spiritualitou pracující, ale o snímek ryze protiválečný a hlavně je to sračka na entou. A to, co provádí s kamerou pan Smutný, je nedechberoucí! Mám vlastně jen dvě výhrady - dost přemrštěnou stopáž a ty otřesné české postsynchrony, jinak je to nevycizelovaný klenot! A škoda, že film nebyl ještě syrovější a naturalističtější v duchu své literární předlohy, ten humbuk kolem jeho údajné brutality je umělý a nepochopitelný... Co je nepochopitelné, je tvůj obdiv k takovýmto shitům. Není snad pro někoho zajímavější článek: Jak uvařit těstoviny: 8 chyb které děláme nejčastěji, nebo třeba takový Doom Eternal? ()
Nehodnotím, neviděl jsem většinu filmu. Souvisle jsem dal prvních 35 minut. Tolik zla v tak krátkém čase ... stačilo. Rychlým přetáčením jsem zjistil, že jsem dobře udělal. Tenhle film celý nedám. Pak jsem se podíval ještě na 20 závěrečných minut a pro představu stačí. Kvalitní filmová práce, skvělý výkon hlavního představitele, ale velmi kruté a plné ryzího a upřímného zla. Kdo na to má žaludek, prosím ... Já nenalézám důvod k plnému shlédnutí. ()
I přes příšernou stopáž jsem si k hlavnímu hrdinovi žádný vztah vybudovat „nestihla“. Přišel mi, jak kdyby to všechno, co se kolem něj děje, sledoval na plátně stejně, jako já. Postavy v krátkých epizodkách se střídají tak často, že si k nim taktéž vztah vybudovat nelze. K nočním záběrům aby si jeden vzal křišťálovou kouli, bez ní těžko zjistit, co se vlastně děje. Tenhle film tak považuji jen sbírku brutality a ta jedna hvězdička je z lítosti… ()
Příběh malého židovského chlapce, který po smrti své tety putuje nehostinnou krajinou východní Evropy, zmítané válkou a na vlastní kůži poznává zlo, nepřátelství, nenávist a násilí, které přináší válka, ale také pověry a předsudky obyčejných lidí... Po vizuální stránce dokonalá práce, kterou adekvátně doplňují minimalistická hudba a dialogy. Absolutně zasloužený Český Lev pro kameramana Vladimíra Smutného, pro Jana Vlasáka za scénografii a také za masky a kostýmy. Příběhově je to ale příliš ploché, stereotypní, nerozvinuté. Vidíme spíš jen jednotlivé ohraničené pasáže, které plynou jedna za druhou a - přestože mají svou emociální sílu, celkový příběh příliš neposouvají. Za mne vizuálně 90 %, ale celkově "jen" 65 %. ()
Kromě Jdi a dívej se doporučuji srovnat se španělským filmem Pod širým nebem. ()
Ubohá kopie Sovětského filmu "Jdi a dívej se" ()
No. Tomuto jsem neporozuměl. ()
Film, ke kterému lze mít spoustu výhrad, kýčovitým plakátem počínaje, mnoha nemístnými střihy konče. Některé scény se z mého pohledu naprosto minuly účinkem, konkrétně ono pověstné dloubání očí, kvůli kterému údajně lidé hromadně opouštěli kino sály a ohledně kterého se nadělalo v médiích a na sociálních sítích tolik povyku, ve mně vyvolalo spíše pobavení než jakoukoliv silnou emoci (ale těžko říct, jak by na mě tato scéna zapůsobila, kdybych si film nepouštěl s vědomím onoho mediálního šílení, které filmu v tomto ohledu zbytečně uškodilo). Dále mě také pobavil záběr na rádoby svůdný a uhrančivý pohled Jitky Čvančarové, který měl, troufám si říci, evokovat scénu z Markéty Lazarové (tady mi Čvančarová typově připomínala spíše postavu Tonky z Vávrovy adaptace Romance pro křídlovku). Mimo očividné odkazy na Vláčila si lze povšimnout mnoha nápadných podobností s dílem Tarkovského (např. kompozice s hořícím domem v pozadí), tato snaha o práci s odkazy a navazováním na ně v rámci žánru historických velkofilmů je sice sympatická, ale místy až příliš evidentní a samoúčelná. Marhoul objektivně nedosahuje kvalit autorů, k jejichž odkazům se hlásí a s nimiž pracuje, není to holt Vláčil, natož Tarkovskij. Nicméně i přes výše zmíněné nedostatky chovám k tomuto Marhoulově vydřenému megaprojektu, který bezpochyby vykazuje mnoho filmařských kvalit, obdiv. Některé obrazy jsou skutečně silné a podmanivé, volba dětského protagonisty, v jehož nevinných očích se zrcadlí všechno to zlo, kterému je na každém kroku své – již tak dost bezvýchodné a strastiplné – cesty vystaven a které ho postupně připraví o jeho dětskou nevinnost se povedla a koncepčně je to přes všechny nedokonalosti funkční celek. Marhoul má svou vizi, ví, co chce říct a jak to chce říct, přičemž se vyhýbá doslovnosti a manipulaci (minimální využívání hudební složky, minimum dialogů, strohý herecký projev malého Josky apod.), pouze působivě vystavuje diváka všudypřítomnému zlu a nutí ho se s tím nějak vypořádat, aniž by mu napovídal jak. ()
Tak tohle je fakt totální výsměch. Tolik historických nepřesností jsem snad neviděl ani v nějakých parodiích. Hraje si to na art a válečné drama, ale není to ani jedno. Totální ztráta času. ()
Zbytečný, nicneříkající, pustý a hloupý sadismus, a využívání se v hnusu. ()
hnus a navíc černobílej :( ()
Trpký príbeh chlapca ktorý jednoducho nemá šťastie na dobrých ľudí. A drvivá väčšina, ktorých stretne nenávidí všetko čo je iné ako sú oni, čo mu predvedie vtáčkar keď vypustí nafarbeného vtáka do kŕdľa. Ženy pokiaľ nie sú rovnaké ako ostatní tak sú obete alebo nymfomanky. Nečakane hviezdne obsadenie. ()
Když se nad tím zamýšlím, přijde mi, že je to vlastně taková drsnější Babička Boženy Němcové - dlouhé, nudné, monumentální dílo, u kterého vůbec není důlěžitý děj nebo myšlenka, ale jde mu o zachycení těžkého života na východoevropském věnkově. A mě je jasné, že autor si nechtěl nic přikrašlovat, nicméně mám pocit, jakoby ten film byl esencí toho nejhoršího, co se tam v té době bylo. Prvoplánová snaha šokovat explicitou jako vyšitá. Aby jste docílili toho diváckého šoku, tak samozřejmě dává smysl takový příběh snímat realistickou kamerou, bez jakékoliv hudby, jenže si tím zase značně omezujete možnosti, jakými můžete působit na divákovi emoce... a ano, ono by to asi i bez té hudby a dialogů fungovalo, ale né na stopáži téměř tří hodin. Protože já se omlouvám, ale i přes veškerou zkratkovitost a eliptyčnost, tomu v mnoha případech padá řetěz, protože asi tak po první půlhodině pochopíte o čem to celé bude a pak už jen čekáte, jakou drobnou změnu v zavedeném vzorci autor udělá. Trochu zakřiknutě a nevyužitě pak ve filmu působí herecké hvězdy jako Stellan Skarsgård, které se tam většinou mihnou jen v malé epizodní roličce a které tam beztak jsou jenom pro to, aby si režisér mohl honit ego, jaké to má ve filmu skvělé obsazení (to je možná dost podobný důvod proč třeba v Žižkovi hraje Michael Caine). Z mého pohledu by to mohl být opravdu výborný film. Ale to by se z toho musela ještě tak půlka vystříhat. ()
Panoptikální obludárium permanentně ožralého slovanského etnika, kde si každý tu svou úchylku najde a jehož chování je místy až parodické. V hlavní roli lehce katatonický chlapec pohybující se z místa na místo bez postřehnutelného psychologického vývoje k němuž necítíte - nic. Všechny "hlubší" myšlenky tak prvoplánové, že vlastně není o čem přemýšlet. Ale uteklo to a mělo to pěknou kameru. Takže dvě. Zklamání. ()
Puvodni plán byl s partou jít na nějaký stupidní horor, jenže z toho nakonec sešlo, tak jsme se rozhodli pro tohle. Nikdo z nás nevěděl co čekat, tušili jsme, že to bude ani ne že depresivní (což bylo samozřejmě), ale spíše lidské po te odporné stránce. A tak i bylo. Když jsme vyšli z kina nikdo nemluvil...každy mlčel a já většinou ukecaný člověk jsem si jen promítal v hlavě co jsem to viděl...ten pocit z toho filmu je to čisté sevření břicha a srdce, které každý známe ze strašných a hnusných situací v životě, kdy si uvědomujeme, že tohleto je opravdu život a ten mráz po zádech jen důkaz probuzení lidskosti v nás. Snad nikdy jsem z filmu neměl pocit, že je ve mně prázdno a jakoby kousiček duše uvízl mezí řádky filmu. Jestli tohleto byla myšlenka Václava Marhoula, aby divák dostal tenhle feel tak gratuluji...povedlo se. Je to film který se nedé druhemu ani převyprávět, ani popsat. Je to klišé to říkat, ale tuhletu adaptaci člověk musí vidět a jenom rozebrat sám se sebou v hlavě, podobně jako jakoukoliv nelidskost v dějinách.... ()
PRVNÍ SLOVO, CO MĚ NAPADÁ? Řemeslo. Jednoznačně. Potom dvě podobná slova: syrovost a surovost. O Nabarveném ptáčeti se toho napsalo hodně, a právě tahle slova vytvořila určité očekávání, místy přerůstající ve zbytečné obavy. Snímek není totiž zdaleka tak nezvladatelný, jak se nám snažily první ohlasy namluvit a skoro si říkám, jestli to nebylo jen promyšlené PR nebo způsob, jak si vyselektovat z diváků ty, co o podobné snímky skutečně stojí. Z promítání v Městské knihovně neodešel nikdo, aspoň myslím. Moc jsem po lidech popravdě nekoukal. Stejně jako oni jsem tři hodiny mlčky koukal na plátno a vstřebával všechno, co nám Marhoul lopatami servíruje. A není toho málo. A nemlčel jsem jenom já, mlčelo i plátno. Marhoul dialogy nerozdává na potkání. V devíti jednotlivých kapitolách filmu se údajně dohromady mluví jen 9 minut a nejvíc toho říká právě ticho. Technika, na kterou jakoby dnešní filmaři zapomínali: Ticho, které hraje. Marhoul pro své dílo zvolil (logicky) černobílý film. Ale není to jen absence barev, která diváku připomíná staré klasiky. Je to i práce s kamerou, která je často velmi statická, libuje si v detailech, úsporném střihu a až fotografické kompozici každého záběru. Co se týče avizované brutality, nemyslím si, že právě tohle slovo popisuje správně, co se místy na plátně odehrává. Ano, je tu sice všudypřítomné (fyzické i psychické) mrzačení, zabíjení, dokonce se objeví i pedofilie a bestialita, ale režisér naprosto správně nechává většinu těch hrůz na divákově fantazii. Ukazuje jen to, co je nezbytně nutné. Nevyžívá se v krvi, ani se nesnaží samoúčelně šokovat. Nabarvené ptáče není film pro každého. Není to polopaticky natočený Hollywoodský biják. Je to komplexní materiál o hrůzách naší nedávné historie, proměnách lidí tváří v tvář tomu nejhoršímu v nás a o tom, že někde tam na konci, možná bude záblesk naděje. Přesto - nebo možná právě proto - si myslím, že by ho měl každý vidět. Jednou. To bohatě postačí. 9/10 ()
Přiznám se, že jsem film neviděl a přiznám se že ho ani neuvidím. Znám ale osudy autora předlohy a jaký byl člověk, jestli máte čas přečtěte si to: Napsal Petr Novák - převzato z jeho FB profilu. Když jsem si to ověřoval, je to do posledního slova pravda MARHOUL A JEHO PTÁČEK V poslední době se o tomto filmu, natočeném dle knihy pana Jerzy Kosinského, dost mluví a protože není kouře bez ohně, tak by bylo dobré se podívat na to, co nám tento proces říká z hlediska řízení společnosti. Takto definuje daný film jeho tvůrce pan Marhoul: "Nabarvené ptáče je hluboce dramatický příběh zaobírající se bezprostředním vztahem mezi hrůzou a krutostí na jedné straně a nevinností a láskou na straně druhé. Přestože samotné dílo od svého vydání v roce 1965 způsobovalo a stále způsobuje silné kontroverze, dostalo se mu světového ohlasu i mnoha prestižních literárních cen. Jde o první a nejslavnější román autora knih Byl jsem při tom a Pinball – jednoho z nejvýznamnějších a nejvýraznějších světových spisovatelů minulého století Jerzy Kosińského" Samotná kniha je vlastně vyprávěním o putování malého židovského chlapce válkou zmítanou zemí (Polskem, byť v knize se o tom nepíše), který hledá své ztracené rodiče. Kniha lidi šokovala svou až bestiální brutalitou, kterou se snažil Marhoul promítnout i na plátno a tak jsme se mohli dočíst i o tom, jak z kina odcházejí, těmito výjevy, znechucení lidé. Omlouvá se to tím, že válka už je prostě taková a že existují i jiné brutální válečné filmy s dětskou tématikou. Jenže Nabarvené ptáče je LEŽ a proto je dobré si o této lži, která stála autora i život, říci něco víc. Jerzy Kosinski byl skutečně žid, skutečně žil v Polsku a skutečně se schovával před nacisty. Jenže to je celé. Zatímco v knize vykresluje jak se místní obyvatelstvo doslova perverzně chová k malému chlapci, tak skutečnost byla naprosto odlišná. Autorova rodina byla polskými vesničany schována pod cizími doklady, novým jménem (původním jménem Lewinkopf) a "převedena" na katolictví. A protože vesnice, kde byli schováni byla bokem od veškerého dění, tak si války pořádně ani nevšimli. Pokud si ovšem představujete, že byli schováni někde ve sklepě, tak se mýlíte. Měli dokonce služku. Poláci, kteří je schovávali riskovali životy své i celé vesnice, protože trest za přechovávání židů byl jednoznačný. Nejhorší bylo, že etnicita rodině Lewinkopf čišela doslova z každého rysu - přesto je vesničané nezradili, neprodali je. Co se dělo po válce? Kosinského otec se dal ke komunistům (chápej k marxistům, tedy k židovské ideologii K. Marxe, která měla nad komunistickými tendencemi ve společnosti převzít kontrolu) a tím vznikl rozpor mezi otcem a synem, který v té době již vystudoval několik škol. Jerzy Kosinski tedy emigroval do USA, kde napsal dvě knihy o SSSR z dob Chruščova. Obě měly docela úspěch, ALE časem se přišlo na to, že Kosinski nejenže v SSSR nikdy nebyl, ale že většinu rozhovorů na kterých byly knihy postaveny si autor sám vymyslel. Protože nechtěl Kosinski nic ponechat náhodě, tak svůj první román Nabarvené ptáče nejdříve poskytl světoznámému Eli Wieselovi a ten byl natolik nadšen, že mu udělal neskutečné píár a uměle zvedl jeho osobě rating. A to jen proto, že mu Kosinski lhal a tvrdil, že se jedná o autobigrafický román. O Kosinském se začalo mluvit jako o tom "co přežil". Jenže se časem přišlo na to, že je to vše výmysl, pouze úchylné představy jednoho sadisty. A to poté, co se tato kniha "zapsala do zlatého literárního fondu o Holokaustu" a kdy ji mají jako povinnou četbu na středních a vysokých školách v Izraeli a USA. Polští rolníci tam jsou vykreslováni jako sexuálně zvrhlí antisemité a při tom riskovali životy, aby tento zvrhlý deprivant, který byl znám svými častými návštěvami v sado-maso salónech (zbožňoval transsexuály), mohl přežít a začít na ně kydat tuny vlastních výkalů ze své choré mysli. A tak se pan Marhoul rozhodl natočit film jednoho zvrhlého perverzního masochisty (což potvrdily i obě Kosinského manželky), který byl uznán jako skvělý mystifikátor a manipulátor. Časem totiž napsal další román a to "Byl jsem při tom", který byl zfilmován, dokonce nominován na Oscara a promítal se v kinech i za Železnou oponou, protože vinil americký politický systém jako proces, který vytváří nemyslící bytosti (nic proti). Jenže časem se ukázalo, že i tato kniha byla z větší části opsána od jiného polského autora Tadeusze Dołęgi Mostowicze (kniha Kariéra Nikodema Dyzmy). A když byl časem obviněn z plagiátorství a lží prakticky ve všem co napsal, tak spáchal sebevraždu. Ale ještě předtím nezapomněl jezdit do "svého" rodného Polska, aby tam nezapomněl šířit to "správné liberální" informační pole. Že se mohl podívat do očí lidem, ze kterých dělal v románu zrůdy, i když mu tito zachránili život, jen dokresluje co byl za osobu. Židovský spisovatel žijící v USA Norman G. Finkelstein, který přišel v koncentráku o většinu příbuzných, ve své knize Holocaustový průmysl obviňuje hlavně americké židy z toho, že využívají a zneužívají skutečný, nacisty vytvořený holokaust ke svým mrzkým cílům, jak ovládat myšlení celých národů. Dnes se stačí v USA jakkoliv kriticky zmínit o židech a okamžitě jste napadeni z antisemitismu. Došlo to tak daleko, že každý školák v USA vám o Holokaustu řekne litanie, ale o dějinách vlastního národa neví nic. Sever proti Jihu? Útok na Pearl Harbore? Den D? Netuší, ale ohledně holokaustu jsou zmanipulovaní skvěle. Finkelstein to popisuje jako pokus o to, získat utrpením lidí jeho etnika doživotní imunitu pro všechny machinace, lichvu, politické ovlivňování a další svinstvo lidí, kteří si skutečný holokaust prožili hezky za mořem, v teple a v klidu. Nejděsivější na tom celém je ten fakt, že s holokaustovým průmyslem začali až začátkem 80-tých let, do té doby to slovo skoro nikdo neznal. V té době se jim totiž hodilo ze sebe udělat ty malé, ubohé, světem vyhlazované nebožáky, kterým musí ostatní vše tolerovat, protože je jinak čeká nařčení z antisemitismu. Proč až v 80-tých letech? Protože se jednalo již o novou generaci těch, kteří holokaust nezažili, ale chtěli z něj profitovat. Ten co ho opravdu zažil a přežil, neměl většinou potřebu o svém utrpení přesvědčovat svět a ještě na tom profitovat. Dnes si Izrael letecky útočí na jakýkoliv stát, který se mu zlíbí a který označí jako nepřítele. Všimli jste si, že s tím nikdo nic nedělá? Palestincům je vyhozena do vzduchu čistička vody a když ji opraví, tak jim ji vyhodí do vzduchu zas. Z vrtulníků je zahájena střelba do "agresivně demonstrujících" Palestinců, mnoho jich je zabito, ale nic se neděje, židovským lobby jsou ukazovány obrázky mladíků házejících zápalné láhve. Finkelstein ve své knize jako jednu z ústředních "učebnic" holokaustového průmyslu ukazuje právě mystifikaci Nabarvené ptáče. A do tohoto průmyslu se rozhodl přidat i pan Marhoul. Proč zde nesedí srovnání například se sovětským filmem Jdi a dívej se, který je také o malém chlapci za války a se kterým ho srovnávají? Protože masakry v Bělorusku se skutečně děly způsobem, který je ve filmu popsán a chlapec Fjora je toho "pouze" svědkem. Zatímco v Ptáčeti se hlavní hrdina prodírá sexuálně úchylným světem, který vychází z obscénních představ a zvráceností autora. Je stejně tak odporné, srovnávat mystifikaci Ptáčete např. s díly pana Arnošta Lustiga, který si peklem koncentráku skutečně prošel a psal o tom co viděl. Aby bylo jasné, jak na tom byl autor knihy Kosinski se svou mravností, tak je dobré ocitovat jednu část z jeho knihy: „Němci byli pro mě opravdovou záhadou. Jaká ztráta času a námahy. Copak stálo vůbec za to takovému nuznému krutému světu vládnout?“ Chápete ten citát? Dotyčný neviní z krutosti národ, který se rozhodl jej zabít jen proto kým se narodil, ale diví se, proč se snaží o-vládnout svět, který dle něj již krutý je. Zvrhlé myšlení, když si uvědomíme, že stejný národ chtěl vyhladit i nás Slovany. Jsme v době, kdy se bandy vlastizrádců a jiných zločinců snaží přepisovat dějiny a zkouší to různými provokacemi. Tento film můžete brát klidně jako jednu z nich. Člověk, který vyznává libertariánskou ideologii (opět židovská ideologie, ovšem na rozdíl od marxismu je z druhého politického spektra, takže stále stejná algoritmika psychiky) bude tvrdit, že je zcela jedno co kdo natáčí, pokud si na to získá vlastní prostředky. A tak dle této teorie mohou klidně vznikat jen provokačně-imitační filmy od těch, co mají dostatečné zdrojové možnosti a to tak dlouho, až se dostaneme do fáze, kdy si budeme myslet, že nás "chrabré" nacistické Německo přišlo ochránit od zlého bolševismu a stejně špatného kapitalismu, ale naše stupidní obyvatelstvo to jaksi nepochopilo a nenechalo se "poučit" (vyhladit). Dle této teorie se mohou děti učit jakékoliv lži ve školách, protože když je ta škola soukromá a platím si ji z vlastní kapsy, tak jsem plně svobodný a nikdo mě tudíž nemůže "ovládat", že je cílem libertariánství právě tato fikce, která má zamezit lidem, aby nedokázali rozpoznat skutečné řízení společnosti, je snad věc jasná. Pokud máte chuť jít se podívat na úchylná zvěrstva jednoho zvrhlého deprivanta, který si liboval v násilí, tak se jděte na film určitě podívat. Pokud v něm ovšem chcete najít autenticitu a lidskost, tak si uvědomte, kdo to dílo napsal. () (méně) (více)
Film pro vnímavého diváka, který není líný číst mezi řádky. Určitě ne po pro popcornový, tupě konzumující dav. Zde si musíte poselství filmu sami najít (však není to těžké). Pomalu plynoucí úžasné obrazy a geniální herectví, kdy je jediným pohledem řečeno vše, plně nahrazují (zde mnohými vzpomínaného) chybějícího vypravěče. V takto mistrovsky pojatém díle by mě naopak nějaké vysvětlování rušilo. Je toho tolik řečeno jen obrazem, herci.... Navíc, podle nálady, životních zkušeností, doby (...atd) lze na jednotlivé scény i celek pohlížet různě....Ale je to film o naději, vůbec ne depresivní, nebo ubíjející, jak mnozí píší. Asi jak se kdo dívá :-). Pro mě osobně je to třeba mnohem podnětnější a hodnotnější film než "podbízivě, mainstreamově" natočený Schindlerův seznam. Zkrátka definice slova FILM. Ve třech hodinách dá více, než leckterý tisícistránkový román. A to čtu moc rád... Pan Marhoul se tímto zařadil mezi legendy. P.S. Ztotožňuji se s komentářem uživatele Heisenberg_, Dave Lister ()
BOHUŽEL znám knihu a tak nemohu režisérovi odpustit úpravy (tu a tam něco vypustil, tu a tam přidal, tu a tam upravil). Bohužel tím film strašně zjednodušil, zredukoval na pouhou obrazovou ilustraci, která samotná neobstojí. Kniha je za 5 hvězdiček, film za dvě. Řadu věcí totiž nedokáže přetlumočit, řadu věcí zjednodušením posunuje jinam. Je mi z toho smutno. Humbuk kolem filmu a jeho uvedení v Benátkách považuji za laciný reklamní trik - kdo ví jestli tam vůbec někdo ze sálu odešel. Právě uhýbající kamera je jedním z mínusových prvků. Neviděl jsem žádné fascinující černobílé záběry (okouzluje jen nezvyklost na ČB formát). Podobně prázdné je spoléhání na "němé scény", které nezasvěcenému divákovi mohou vyznít jako tápání. Herecké obsazení je sice mezinárodní a hovoří se o bůhvíjakém úspěchu castingu, ale na plátně to není vidět. Snad jenom že známé české tváře by komplikovaly uvěřitelnost postav. Průšvih začíná vlastně hned úvodní scénou s prchajícím chlapcem s jakýmsi zvířátkem v náruči. Scéna domyšlená - v knize je upálení veverky popisováno poněkud odlišně. Nesmyslně nadsazený zvuk (těžké oddychování těžko patří šestiletému chlapci a zvuk kroků odkazuje spíš na splašeného slona). Výsledkem bylo, že dobrou půlhodinu mne film nedokázal vtáhnout do děje a po zbytek jsem neustále vypadával... ()
Viděno v kině. Pro mě skvělá podívaná. Podobné filmy mohu. Že by to bylo nechutné, když lidi odcházeli z kin, to nesouhlasím. Některé scénky byly i vtipné. S vydloublýma očima, jak je mu pak ráno dal do ruky, když ho nalezl u stromu :D A skvělá písnička na konci filmu, během titulků. A skvělá kamera. Vác takových filmů. ()
Reklama