Režie:
Costa-GavrasScénář:
Costa-GavrasKamera:
Ricardo AronovichHudba:
Jean MusyHrají:
Yves Montand, Romy Schneider, Romolo Valli, Lila Kedrova, Heinz Bennent, Roberto Benigni, Catherine Allégret, François Perrot, Daniel Mesguich (více)Obsahy(1)
Na pařížské ulici se náhodně potkávají dva osamělí lidé, kteří hledají v životě oporu a útěchu. Lydia i Michel trpí ztrátou svých nejbližších a jen těžko hledají smysl dalšího života. Samotu a bolest odkrývají jeden před druhým jen postupně, vzájemně se vzdalují a opět přibližují, zatím neschopni vzkřísit v sobě jakýkoliv cit nebo naději.
Koprodukční melodrama režiséra Costy-Gavrase je především koncertem dvou velkých hereckých osobností, Romy Schneiderové a Yvese Montanda.
(šubelinka)
Videa (1)
Recenze (29)
Emocionalne film cloveka rozoberie na atomy, a potom na elektrony, protony . Neutrina ...... Cista depresia, nic pozitivneho tu niet. osamelost, strata opory, ked clovek nikoho nema. Ludia su tvory socialne - stastlivci maju rodinu, osameli ludia tuzia aspon po nejakom spolocenskom kontakte. Tu je to - ta depresia a zufalstvo - v miere vrchovatej : 100 % ()
Děj se pomalu vleče a jen zvolna se rozkrývá, o co v příběhu vlastně jde. Kdyby nebylo skvělých hereckých výkonů dvou hlavních protagonistů, skoro by se přes první polovinu nedalo dostat. S přibývajícími minutami však film získává na přitažlivosti, až je člověku nakonec líto když se objeví závěrečné titulky. Tak vkusně drsně podávané utrpení se jen tak nevidí. ()
Dva lidé zlomení tragickými událostmi, plni bolesti, smutku, zoufalství a beznaděje, kteří se náhodně setkávají a přožívají spolu den a noc. Naleznou pochopení a snad i trochu útěchy a opory v bolesti toho druhého. A to něco malé v dálce, to je světlo naděje, že snad někdy je možné tento kus života překlenout a zkusit zase dál žít. Upřímě jsem byl místy dojat, snad proto, že jsem excelujícím Yvesu Montandovi a Romy Schneider věřil každé slovo a každý výraz a nic z toho nebylo prázdné ani falešně patetické. ()
»Čím bola staršou, tým snáď bola stále lepšou a lepšou, a tak sa môžem iba neustále domnievať, čo by vlastne dosiahla v neskoršom vekovom vydaní?« • Psychologicko-filozofická dráma, zväčša prezentovaná v hádankách, ktorej som síce ihneď neporozumel, no i napriek tomu som ju postupne dokázal na priemernú známku (d)oceniť, keďže táto spletitá dejová mozaika napokon do seba celkom obstojne zapadala, ale zároveň bola i pomerne dosť ťažkou na celkové strávenie, a tak zrejme v divákovi ostane po skončení tohto Costa-Gavrasového filmu taký zvláštny pocit, pozostávajúci najmä z toho, aký mix podivuhodných záberov mu tento režisér vskutku priamo naservíroval rovno na dlaň, kde si aspoň opäť ustrážil svoju technickú stránku veci v podobe strihovej skladby, a teda spoločne s minimálne dvomi ústrednými, hereckými výkonmi, čo tentoraz nemám na mysli konkrétne nič iného, než zrovna Yvesa Montanda a Romy Schneiderovú, ktorí stelesnili zaujímavé, no súčasne i záhadné postavy: Michela Follina a Lýdiu Towalskú, a to s určitými, traumatickými zážitkami, čo je v podstate „hlavným ťažiskom” tohto počinu, v ktorom podal naprosto rovnocenný, herecký výkon i taký šimpanz Jackson, mimochodom hodný toho slávneho Cézara, a tak sa teraz následne pýtam, i keď asi zbytočne, čo ste v tej francúzskej Akadémii, dočista zaspali na vavrínoch, alebo ste skrátka mali iba klapky na očiach a štople na ušiach? (smejem sa). • A nezabudnite si všimnúť ani začínajúceho talianskeho herca - Roberta Benigniho, ktorého isto postrehnete vďaka jeho typickej fyziognómii, čo je poznávacím znamením v tom, že sa proste v tejto súvislosti vôbec nestratíte. Ak ešte predsa môžem, tak jednoznačne si zapamätáte i ďalšie dva nasledovné, herecké prejavy v podaniach Lily Kedrovej na jednej strane, a zase predovšetkým Romoloa Valliho na strane druhej, ktorý je vedľa titulných postáv, asi tým najzručnejším sekundantom, ktorým disponuje toto kinematografické dielo z roku 1979. • Apropo, v snímke si taktiež zahral i začínajúci Jean Reno, a tak teda vyskúšajte, inými slovami pozorne sledujte, či si ho nakoniec kdesi, na ozaj menšom priestore, všimnete, no v jeho prípade je to zjavne oveľa zložitejšie na postreh, než práve čo sa týka jeho kolegu hneď na ním. • Naozaj neviem, či sa to len kvôli tomu oplatí. ()
Galerie (15)
Photo © Arte Éditions
![Světlo ženy - Covery](http://image.pmgstatic.com/cache/resized/w663/files/images/film/photos/165/243/165243144_75988d.jpg)
Zajímavosti (4)
- Autor předlohy filmu Romain Gary se v sedmdesátých letech, když představoval své dílo tisku, vyjádřil slovy: "Je to právě padesát let, co se mluví o krizi hodnot. Přesto existuje stále jedna hodnota, skutečně živá, kterou žádný sarkasmus, intelektuální terorismus, žádná podvratná činnost nedokázaly poškodit: a sice manželství. Tady chápu muže, který žije se ženou, i ženu, která žije s mužem." (Rosalinda)
- Pierre Gamet získal v roce 1979 cenu César za nejlepší zvuk. (Terva)
- Adaptace románu Světlo ženy (Clair de femme, 1977) Romaina Garyho. Český překlad vyšel nově v roce 2018. (NinadeL)
Film Světlo ženy je nejniternějším dramatem lidské existence. Costa-Gavras sice neměl s podobnou tématikou předchozí zkušenosti, přesto stvořil podle knižní předlohy Romaina Garyho pozoruhodné filmové dílo. Kniha i film dokáží s jemnou citlivostí skloubit drama s humorem a na scénáři se podílel, mimo jiné, i Milan Kundera. Světlo ženy nechává nahlédnout do složitých struktur vnitřních světů, přičemž okolní prostředí má velmi omezené možnosti do nich vstoupit a narušit jejich prožitky bolesti a úzkostné stavy strachů a zoufalství. Nesnadný proces smíření se se ztrátou nejbližších nemá svůj pevně vymezený čas a vehementně brání svůj čistě unikátní smutek. Osamělost se utkává se strachem, žene se vpřed a zbaběle utíká ve strachu ze správné cesty a opětovné bolesti, do všeho se promítají i pocity viny, ublížení a marnosti. Bojový tanec Thanata s Érotem je plný zvratů a odboček, vedoucí ke světlu i do tmy, Éros je nadějí, potřebou a podstatou, Thanatos je úzkostí, přirozeností a vírou. Život a smrt, láska a osamělost, naplnění a prázdnota, niterné hodnoty ztratily orientaci svého směru a zmateně hledají nějakou další cestu k plnohodnotnému pokračování života. Hlavním prostředkem v posmutnělé poutí vnitřním světem je Michel Follin (pozoruhodný Yves Montand), muž s velmi čerstvou intimní bolestí. Panický strach z náhlé osamělosti a závažné nabourání niterného pocitu intimního štěstí dychtivě uhání v dobré víře pokračování naplnění, uchycení života se neohlíží kolem sebe, žádá lásku, či její iluzi a stav zoufalství zraňuje především svého nositele. Druhým a nezvratně poškozeným vnitřním světem je Lydia Towarski (dobrá Romy Schneider), žena ve strachu z otevření se životu po hluboké mateřské ztrátě. Dvě narušená nitra ucítí svou šanci k obřadu zmrtvýchvstání a připojují se k bláznivému tanci Thanata s Érotem. Bolest je posilují, pokud ji dokážeme přijmout a přitom se nevzdat života. Smrt je blízko, vysvobozením je život, ten ale ztratil plnou důvěru. Důležitou postavou je Galba (velmi zajímavý Romolo Valli), cvičitel psů se zábavným tanečním varietním vystoupením pudlů a šimpanze. Osamělost a blízká vůně strachu je niterným strachem, ze kterého se utíká k prožitkové konzumací života. Výraznou postavou je také Sonia Towarska (zajímavá Lila Kedrova), Lydiina tchyně s vlastní niternou bolestí. Mateřství bylo zasaženo a život se stal kabaretním pódiem, radost je osobní ochranou úzkosti. Z dalších rolí: Michelův kamarád Georges (Heinz Bennent), veselý barman kabaretního podniku Clapsy's (Roberto Benigni), Galbův nadšený asistent Sven Svensson (Dieter Schidor), Galbova oblíbená intimní společnice (Catherine Allégret), Lydiin nehodou navždy poznamenaný manžel Alain Towarski (François Perrot), úmrtí vyšetřující policejní komisař Curbec (Daniel Mesguich), z osobní ztráty zmatenější host ruského narozeninového večírku Sacha (Gabriel Jabbour), na stejném ruském večírku ztracený divadelní ředitel (Gabriel Dussurget), soucitný lékař Michelovy ženy (Michel Robin), Michelův smrtí velmi rozčilený švagr (Jean-François Gobbi), či Lydiina služebná (Miranda Campa). Světlo ženy je nejniternější bolestí člověka. Nálada zmatků a obav vnitřních světů vyjadřuje osobní zkušenosti a vlastní úzkost. S ní má i neurvale doprošovaná láska své opodstatnění, byť obyčejně nelze vztah navázat bez poznání. Život pláče a vzteká se, osamělost je zhoubou, láska je smysluplnou potřebou a cynismus není lékem. Pozoruhodná forma vyrovnávání se života se smrtí! () (méně) (více)