Režie:
Erich HörtnaglScénář:
Stefan AhnhemKamera:
John Andreas AndersenHudba:
Trond BjerknæsHrají:
Lars Bom, Kristoffer Joner, Laila Goody, Stig Henrik Hoff, Kjersti Elvik, Aksel Hennie, Finn Schau, Fridtjov Såheim, Gisken Armand, Per Jansen (více)Obsahy(1)
Film je detektivním příbehem s prvky horroru. Detektiv Karsten je poslední den v práci před návratem domů do Dánska. Náhle však musí řešit několik případů naráz. Vraždu staré ženy v lese, útěk patrně nebezpečného Erkkiho z psychiatrické léčebny a přepadení banky. Karsten spolu s psycholožkou Sarou se domnívají, že Erkki nic závažného nespáchal, ostatní detektivové si ale myslí něco jiného a pokouší se případ převzít. Hraje se o čas. (dormouse)
(více)Videa (1)
Recenze (33)
Kvalitní severský krimi thriller. Už začátek plný představ a flashbacků jako by mně naznačil, že se mi snímek bude zamlouvat. Zvláště postavami. „Nejlepší dánský policista v Norsku“ Karsten je sympaťák, rázný, ale ošlehaný příslušník, před kterým se musí mít každá žena na pozoru. Ale také má své vnitřní démony způsobené osobními problémy. Ty ovšem nejsou nic v porovnání s Erkkiho. U toho člověk pořád netuší, co je vlastně zač, a do příběhu vnáší trochu toho mysteriózna (a některé věci jako např. pes či hlavně okno, se ani nevysvětlí). Joner je každopádně v roli „magora“ perfektní, a zjevně mu to dopomohlo i k o rok mladší Nebezpečné známosti, kde hraje také psychologicky dost těžkou (ale výborně ztvárněnou) postavu. Nechybí i nějaké to falešné vodítko pro diváka, trocha toho humoru, který sází i na dánsko-norskou řevnivost (tu sice plně nedocením, ale i třeba takové překreslování norské vlaječky na dánskou mě pobavilo), poutavá atmosféra a vůbec ne špatná závěrečná pointa (ba právě naopak). Za mě solidní 4*. ()
Traumatizovaný drsňák s odznakem, uprchlý chovanec psychiatrického ústavu, bankovní lupič, jedna brutální vražda a tísnivé klima tvořené mimo jiné strohou melancholickou hudbou a přelety kamery nad norskými lesy, připomínající Nolanovu Insomnii, v nadprůměrném severském krimi dramatu, jemuž se víceméně daří diváka držet v napětí až do posledních minut. ()
Snímky, u kterých nevíte, které postavě dřív fandit patří mezi vůbec ty nejpopulárnější. Stejně oblíbené jsou i filmy, ve kterých záporná postava musí čelit ještě většímu zlu, než je ona sama. Den som frykter ulven nabízí svým divákům oba tyto prvky. Přesto však nepatří do kategorie těch nejpovedenějších žánrových filmů. Důvod je jasný. Snímek je kvalitativně velmi rozkolísaný, navíc se dá velmi snadno rozdělit na dvě růzdě povedené roviny. Tou první je dějová linka točící se kolem Karstena, vyšetřovatele na odchodu. Tato příběhová rovina je velmi slabá a nepříliš překvapující. Nezajímavost hlavní postavy, tuctoví démoni minulosti a slabě načrtnutý vývin strhávají celou vyšetřovací část strmým obloukem dolů. Velmi povedená je však polovina, ve které sledujeme Erkkiho a Morgana. Tvůrcům se daří těžit dostatek napětí zejména z postavy uprchlého pacienta Erkkiho, který je obklopen spoustou tajemství. V první fázi (nastolenou větou: „To není žena, to je můj Erkki.“) perfektně pracují s divákem, který na rozdíl od Morgana ví, co je Erkki zač a má tedy možnost obávat se následujícího děje. Skvělým způsobem se tu role ohroženého dostává ozbrojený bankovní lupič, nikoli rukojmí. Tato situace se během snímku několikrát otočí a divák je tedy nucen neustále přát někomu jinému. V druhé fázi se do příběhu přimíchává zcela nečekaně i motiv černé magie, který však působí velmi přirozeně a nijak nerozmělňuje napětí, ba naopak, stává se zajímavým prvkem a napomáhá tvořit téměř hororovou atmosféru. Problémem je, že tohle částečně funguje pouze v první polovině snímku. Té druhé totiž chybí spád. Už nejde ani tak o práci s postavami, ale o čekání na konečně vyvrcholení. Vývoj vztahu Erkkiho s Morganem nabere rychle obrátky a stává se viditelně konstruovaným. Příběh je čím dál méně zajímavý a začíná být až banální. Psychologická rovina dostává na frak, tápe v bludných kruzích a nijak se nevyvíjí. Co se originality týče, má tenhle snímek co nabídnout. Smůlou však je, že spolu s ní musíte sníst i celou tu banální a předvídatelnou omáčku. V konečném důsledku si tak pochutnáte jen velmi průměrně. ()
Kdo se bojí vlka bych zařadil do kolonky skvělých filmů, kde náhodou spousta nepravděpodobných věcí proběhne ve velmi krátkém časovém úseku přesně podle scénáře. Atmosféra je skvělá, herci taky a zápletka až na výše zmíněný nedostatek nádherně temně realistická. Jen si dejte pozor na psychiatry a radši si sežeňte nějakýho kriminálníka s bouchačkou, kterej vás podle nálady bude chtít vyděsit k smrti, povídat si s váma nebo vás zastřelit. Pokroky v léčbě zaručeny. ()
Všecko bylo podivné, taková kostrbatá agitka na hloubku lidských předsudků a zdrojů traumat (v tomto případě dvě klíčové postavy). Jediné, co lze vyzdvihnout hodně vysoko, byly scény "sbližování" se dvou outsiderů v lese, kdy se vývoj děje nedal absolutně předvídat. Vynikající prostá a funkční terapie!! Naopak viníka smrti staré paní jsem tipovala dávno a je jen smutné, že zatímco jeden umíral osvobozen a s úsměvem na rtech, druhý svou strastiplnou cestu do zatracení teprve nemile nastartoval. Nástupem do policejního auta to v žádném ohledu nekončí...☻ ()
Galerie (1)
Zajímavosti (1)
- Natáčelo se v norských městech Oslo, Hamar a Stange. (Cheeker)
Reklama