Režie:
Julie BertuccelliKamera:
Christophe PollockHudba:
Dato JevgenidzeHrají:
Esther Gorintin, Nino Khomasuridze, Dinara Drukarova, Duta Schirtladze, Abdellah Moundy, Sarah ChaumetteObsahy(1)
Francouzsko-belgický snímek KDYŽ OTAR ODEŠEL citlivě vypovídá o vzájemných vztazích tří generací žen: dominantní babičky Eky, její dcery Mariny a vnučky Ady. Zatímco Marina se musí postarat o živobytí prodejem cetek na bleším trhu, Ada se věnuje studiu a její babička Eka se s dětinskou radostí upíná na občasné telefonáty svého milovaného syna Otara z daleké Paříže a na jeho dopisy, které jí za dlouhých večerů předčítá mladinká Ada. V době, kdy babička tráví čas na venkově, se její dcera s vnučkou dozvědí, že Otar nečekaně zemřel. Ve snaze uchránit stařenku před šokem z odchodu zbožňovaného syna, se rozhodnou před ní tragickou zprávu zatajit. Stařenka tak nadále dostává Otarovy dopisy, jen netuší, že jejich skutečným pisatelem je Ada. Jednoho dne však stará dáma všechny překvapí svým náhlým rozhodnutím - chce odjet do Paříže vyhledat svého syna. (oficiální text distributora)
(více)Recenze (17)
Velmi povedený, spíše festivalový snímek.Silný příběh tří žen jedné rodiny, kde jediný muž Otar odešel, pomalu plyne ,aby nás na samém konci krásně překvapil a trochu s námi zacloumal. Tedy se mnou alespoň ano a to v momentě, kdy by se dalo změnit pouze jedno slovo v názvu. Jaké? Podívejte se a budete vědět.......Vyprávění mi trochu připomínalo mého oblíbeného K.Kieslowskiho. ()
Další z velkých ženských pohledů na svět, tentokráte francouzsko-belgická koprodukce, která je ovšem lokalizována do Gruzie, což je asi její jediný nedostatek, jelikož byť jsem nebyl přímo v Gruzii, ale jen na Ukrajině a v Rusku, zdá se mi, že pohled na místní život trpí mírným stereotypem a paušalizací. Je ale nepopiratelné, že Francii a Gruzii pojí nejen historické a kulturní vazby, takže migrace francouzským směrem i francouzské jazykové povědomí je realitou a jistě ne něčím neobvyklým, trochu mne jen zarážely některé gruzínské reálie...(kupř. časté výpadky proudu v gruzínském hlavním městě se mi zdají být spíše naplněním zkreslené představy Západoevropanů o tamějších poměrech než skutečnou realitou...) Každopádně filmově, formálně i lidsky je toto drama velmi povedené a ona ženská triáda babička - dcera - vnučka je pro nezaujatého mužského diváka skutečně obohacením (o divačkách nemluvě). Příběh (ne nepodobný tomu v Good bye, Lenin ze stejného roku) je nosný a psychologicky dobře vykreslené vztahy autenticky načrtávají vztahovou mapu rodiny, kde chybí mužský prvek. Přílišná dominance vůdčí ženy sice umožňuje rodině přežít, ale zároveň rodinu postupně latentně rozbíjí (stejný proces se udál již v minulosti ve vztahu matka - syn - dcera). Silné pařížské finále s pokračující formou hry a předstírání, do kterého se zapojí i babička, je odzbrojující a dává rámec tomu, co latentně bylo přítomno již od začátku...nevyhnutelnost odcházení...(z rodiny, z rodné země, ze světa...) ()
V zásadě nejde o nějak převratný nebo zlomový film své doby. To ale neznamená, že v nás nemůže zanechat jedinou stopu. Ve mně ji zanechal a jsem za to rád, protože psychologicky laděné filmy mám velmi rád a zrovna tento na mě zapůsobil tím, že člověk je nakonec pořád jen člověk a na světě se může spolehnout jen na sebe a na to jak využije příležitosti, které se mu naskytnou. Asi jako Ada v tomto snímku. ()
Tristné žitie v postkomunistickej realite obyčajných ľudí je na hony vzdialené prísľubom raja, pochádzajúcim z úst politikov zmeny režimu. Odchod za prácou do zahraničia tiež neznamená automatické zlepšenie životného štandardu. A tak sa trojica žien vysporadúva so situáciou po svojom. Stará mama nostalgicky adoruje Stalina, ktorý by sa vedel vysporiadať s tými, čo spôsobujú výpadky elektriny. Upína sa tiež na telefonáty a listy syna, pracujúceho vo Francúzsku. Mama, jej dcéra, rozpredáva na blšom trhu rodinný majetok, aby udržala aký taký sociálny status. No a vnučka študuje a postupne zisťuje, že zotrvaním doma, v Gruzínsku jej ruže neporastú. Aby sa súžitie troch generácií žien udržalo, uchyľujú sa tieto k milosrdným lžiam, a to každá z nich v rôznej dobe. Parížske finále, obsahujúce prvok neistej nádeje, skvele završuje príbeh. ()
Nádherně dojemný, lidsky uvěřitelný, formou i obsahem opravdový a skvěle natočený bytostně ženský film... Otar JEN odešel. A Ada, ta nadějná, vzdělaná a emancipovaná Ada jen ODEŠLA. Ale budou si volat a psát. Protože kde je pouto a láska, i ty nejtěžší chvíle jen posílí. Trpký příběh s Nadějí! A život jde dál... Až se mi teď ani nechce nad tím filmem víc dumat... :-) - - - - - (Poprvé viděno 16.4.2008 na ČT2, komentář zde jako druhý, s ohledem na Puppyho nekomentář jako první - 16.4.2008) ()
Galerie (9)
Photo © Les Films du Poisson
![Když Otar odešel - Z filmu](http://image.pmgstatic.com/cache/resized/w663/files/images/film/photos/000/174/174011_c89c8b.jpg)
Reklama