Režie:
Basil DeardenKamera:
Edward ScaifeHudba:
Philip GreenHrají:
Patrick McGoohan, Richard Attenborough, Betsy Blair, Marti Stevens, John Scott, Keith Michell, Harry Towb, David Cargill, Gabriella Licudi, Bernard BradenObsahy(1)
Johnny Cousin chce vlastní kapelu. A existuje jediná šance, aby ho největší z producentů Lou Berger podpořil –musí pro kapelu získat zpěvačku Deliu Lane. Johnnyho partner Rod Hamilton pořádá v londýnském East Endu velkou jazzovou session na počest výročí sňatku Delii Lane s černošským kapelníkem Aureliusem Rexem. Právě kvůli Rexovi se Delia Lane před rokem svatbou vzdala kariéry. Mezi pozvanými nechybí třeba basista Charles Mingus, pianista Dave Brubeck, saxofonista John Dankworth, bubeník Allan Ganley a mnoho dalších skvělých muzikantů anebo vlivných manažerů. Johnny je ovšem Deliou striktně odmítnut. Zoufalý muž se rozhodne použít opravdu špinavé triky… (dopitak)
(více)Videa (1)
Recenze (5)
Hudební nebo i muzikálové drama, jež zraje jako víno. Pomalý a trochu málo nadějný začátek v kontrastu s vytříbeným sledem událostí na konci. Užíval jsem si přítomnost velkého herce Richarda Attenborougha, byť v menší roli, užíval jsem si bíločerného protikladu obou manželů (do role Delii by se moc hodila Marilyn Monroe, ovšem rok premiéry tohoto filmu byl i rokem jejího úmrtí!) a ze všeho nejvíc jsem si užíval skvělé jazzové hudby, která byla kulisou, střihačem a téměř i vypravěčem příběhu, jehož originální pozadí (tedy Othella) neznám. ()
Priemerná verzia Othella. Medzi hosťujúcimi hviezdami nájdeme Dave Brubecka, Charlie Mingusa a Johna Dankwortha. Scenár napísal W.D. Richter. ()
Působivá atmosféra jazzového klubu umocňuje othellovský příběh. (70%) ()
Nápad budovat dramatický konflikt během zdánlivě nekonfliktního pozdního večera v hudebním klubu se mi celkem zamlouval, posledních 15 minut přineslo skutečně zdařilé vyvrcholení a poslední scény vystřízlivění v noční ulici a vypjaté rozlučky za dialogu přerušeného a současně zesilněného emotivním bubnováním mi připadaly vyloženě geniální. Jenže předchozí dění si mě nezískalo vždycky naplno: Víc než polovinu stopáže se tu střídají živá jazzová vystoupení, jež dodávají snímku společně s atmosférou počátků 60. let jedinečnou atmosféru, a naopak vesměs nezáživné náčrty vztahů postav. Vedle hudby ještě dojem značně pozvedali Patrick McGoohan a Richard Attenborough, kteří mají své džentlmenské charisma. Ale celkový styl filmu i mimo vlny jazzu sklouzával k utahanosti a když se ve druhé polovině konečně drama rozvíjí, scény vyvolávající napětí jsou nadále často střídány s hudebními vystoupeními, která ono napětí moc nedotvářela (až na ono závěrečno bubnování) a místy mě už tak začala omrzovat. Mezi celou kinematografií 60. let u mě vcelku nijak významný zážitek, ale na to, že jsem filmům britské nové vlny zatím nepřišel na chuť (jak u Richardsonova Komika, tak u Loseyho Sluhy jsem v minulosti dost trpěl a nic dalšího z této tvorby tuším neviděl), tak Po celou noc se mi přes jisté mínusy celkem líbilo a nějaké ty emoce z vyvrcholení i závanu atmosféry ke mě dorazily. [70%] ()
Pro milovníky jazzu povinnost. Navzdory inspirací Othellem tento film nestojí a nepadá na základní osnově příběhu známé z Shakespearova dramatu. Atmosféra je skvělá a díky ohraničenosti příběhu (jeden večer) i pevně sevřená. ()
Reklama