Režie:
Raoul RuizKamera:
Sacha ViernyHudba:
Jorge ArriagadaHrají:
Hugo Santiago, Diogo Dória, André Gomes, Huguette Faget, Philippe Deplanche, Claude Derepp, Jean Badin, Jean-Bernard Guillard, Théo Légitimus, Nadège Clair (více)Obsahy(1)
Celá náruč příběhů nestačí na vyjmenování aluzí, které nabízí film o třech dánských korunách vykupujících živého námořníka na lodi mrtvých. Projdeme v nich desítky exotických míst, setkáme se s femme fatale s jediným tělesným otvorem, chodíme vzhůru nohama po stropě tunelu, z něhož řídí svobodní zednáři celý svět. Na místa, na která nám je umožněno se vrátit, přicházíme v jiném časoprostoru, řadu let poté, co jsme je nedávno opustili. Setkáváme se na nich s milenci svých sester, které se oběsily anebo utrápily poté, co nás samotné srazil kamion těsně před předchozím návratem do našeho domu. Na lodi, na které sloužíme, máme za úplatu k dispozici nájemnou matku. Občas se může stát, že když skočí některý z našich námořnických kumpánů přes palubu, je druhý den zpět na svém místě – ba co víc: může se stát i to, že sebe samotné vidíme na palubě na několika místech zároveň a při blížícím se neštěstí pak všem pomáhá pouze zpívat tu svou jednu píseň. A pak, jednoho dne za bezvětří, se loď potopí. Pokud se nám podaří zachránit se na člunu, po čtyřech dnech na širém moři sledujeme tu samou loď vynořovat se z hlubin, novou, opět osazenou mrtvými námořníky. Toto vše a mnohé další vypravuje onen živý námořník během jedné noci mladému muži, který právě zabil svého milovaného profesora a potřebuje utéct ze země. Hodilo by se mu nechat se najmout na loď. Podmínkou ovšem je, že sežene tři dánské koruny a vyslechne si námořníkův příběh… (garmon)
(více)Recenze (2)
Velmi zvláštní kombinace: je to festovně originální, má to neskutečnou kameru, přesto to ale není moc obrazově zajímavé, ani to nemá nikterak silný výraz. Že by to bylo tou distancí od příběhů? Možná trochu béčkovými herci? Možná nejsem práv poetiky; působí to trochu jako Fassbinder — ta low-cost výprava — jen místo společensko-politické tématiky si to libuje ve fantasmatech a mytologii. Každopádně tyhle námořnické a jiné historky o dezintegraci: připomíná to kde co, máme to všichni nějak pod kůží, ať už je to Coleridge, Der fliegende Holländer, Stevenson, Pauvre Matelot, Querelle de Brest, Rip Van Winkle anebo Bruno Ganz v Dans la ville blanche. Velmi schopná hudba, opět evokující Peera Rabena a tedy Fassbindera. Finále skvělé! Po dvou týdnech zvyšuju na pět, umí to zpětně rezonovat. ()
Ruiz, ta postmoderní Šeherezáda všemi mastmi mazaná, si - jak sám řekl - posloužil Coleridgeovou "Písní o starém námořníku", Remarqueovou "Nocí v Lisabonu", přimíchal trochu Pierra MacOrlana, komiksu ve stylu Miltona Caniffa (odsud převzaté clonění velké části zorného pole předmětem v popředí mimochodem kritici před lety vyčetli Furieho "Grošákovi" jako samoúčelnou schválnost).... Výsledný tvar je ovšem ryzí Ruiz, snový, svůdný na pohled a vzpírající se hladkému výkladu. Kino starých časů, už tehdy pro nemnohé. ()
Reklama