Režie:
Frank PerryKamera:
Paul LohmannHudba:
Henry ManciniHrají:
Faye Dunaway, Diana Scarwid, Steve Forrest, Howard Da Silva, Mara Hobel, Rutanya Alda, Harry Goz, Jocelyn Brando, Priscilla Pointer, Xander Berkeley (více)Obsahy(1)
Americká herečka Joan Crawfordová (1904–1977) byla ve třicátých a čtyřicátých letech nekorunovanou královnou filmového plátna, jednou z největších hvězd společnosti MGM a také velmi kontroverzním člověkem. Měla čtyři adoptivní děti; obě starší, dcera Christina a syn Christopher, po její smrti zjistily, že je matka vydědila „z důvodů jim velmi dobře známých“, jak přesně stálo v poslední vůli. Poslední slovo ovšem měla Christina, která pouhý rok po matčině skonu vydala životopisnou knihu Drahá maminko, v níž svého adoptivního rodiče vykreslila jako zlou, manipulativní a sebestřednou alkoholičku, kterou zajímala jenom její kariéra. Kniha se dočkala velmi kontroverzních reakcí, ovšem stala se, jak se dalo předpokládat, bestsellerem. A dočkala se velmi brzy také své filmové podoby. V režii Franka Perryho titulní roli s nepřehlédnutelným gustem vytvořila Faye Dunawayová. Snímek byl po svém uvedení v kinech přijat více než negativně; obdržel celkem pět Zlatých malin, a v roce 1990 dokonce Zlatou malinu za nejhorší film uplynulé dekády. S větším časovým odstupem však zjišťujeme, že dobové hodnocení bylo přece jen poněkud příkré a snímek je z dnešního pohledu docela zajímavým pohledem do hollywoodské historie. Život Joan Crawfordové se nedávno stal znovu předmětem uměleckého zpracování, tentokrát v podobě televizního seriálu Feud (2017, Zlá krev), líčícího vztah stárnoucí hvězdy k její velké konkurentce Bette Davisové. (Česká televize)
(více)Recenze (46)
Nemám ponětí, jaká byla opravdu Joan ve svém soukromí, známe přece bulvár, jak to chodí. Nicméně jsem Drahou maminku viděla asi třikrát a nikdy mě neomrzela. Výborné herecké výkony k tomu samozřejmě přispěly, jen jsem tiše doufala, že skutečná realita nebyla snad až tak drastická, to bych pak jako Christina reagovala možná podobně. ()
Frank Perry je režisér, ktorý sa mi do pamäti vryl vynikajúcim filmom Dávid a Líza, Faye Dunaway je jedna z desiatky mojich najobľúbenejších herečiek a Joan Crawford je pre mňa známe meno bez obsahu. Film považujem za výborný a to predovšetkým vďaka životnému výkonu Faye Dunaway. Nemienim sa zaoberať nejakými odchýlkami od skutočného života slávnej herečky. Film som bral ako umelecké stvárnenie slávnej ženy, ktorá jednu stranu tváre ukazovala verejnosti a osobitne svojim fanúšikom a druhú ľuďom, ktorí dobrovoľne, či nedobrovoľne trávili život v jej blízkosti. Je to iný film ako bol Wilderov Sunset Blvd. i keď by sa zdalo, že základná téma je podobná. Tiež ma prekvapilo, aký je tento film aj v komunite užívateľov ČSFD pomerne neznámy. ()
Masterclass v příšerném přehrávání (Faye Dunaway sice hraje, jako kdyby ji posedl duch Joan Crawford, ale pro všechno to maniakální napodobování teatrálních gest se z jejího výkonu vytrácejí nuance, zůstává jen groteskní škleb). Tvůrci ani herci absolutně neznají míru. Emoce jsou od prvních minut vyhnané na jedenáct a stejně exaltovaný je i styl, kdy nejbanálnější slovní výměny probíhají v naléhavých detailech, kdy jen čekáte, že hercům explodují hlavy, a obyčejné scházení ze schodů v sobě má vážnost a vznešenost antické tragédie. Nejen hlavní hrdinka, pojatá malém jako hororové monstrum, ale celý film jako kdyby měl psychózu. Dramaturgie pak kulhá na obě nohy. Z velké části jde jen o sled totálně přepíčených scén, které by u takového Johna Waterse (který ten film miluje) byly záměrnou parodií (třeba zběsilé ničení záhonů s růžemi nebo hysterický záchvat kvůli drátěným ramínkům), ale zde jsou pojaté s naprostou vážností, bez špetky odstupu. Kvůli absenci pojiva, které by té kaskádě amoků dávalo smysl, a kvůli nulovému porozumění pro postavy ten film přitom nelze brát vážně ani jako charakterovou studii, ani jako zprávu o zneužívání dítěte. Jako životopis Joan Crawford to doufám nebere vážně nikdo, kdo vytrvá až do poslední scény, která jasně deklaruje, že film (i kniha, podle které vznikl) je pomstou dcery, kterou její matka vydědila (podstatná část věcí, které se ve filmu stanou, je prokazatelně nejen přitažená za vlasy, ale přímo vycucaná z palce, aby z toho Crawford vyšla jako co nejodpudivější kreatura). Vzhledem ke všemu uvedenému si ale lze Mommie Dearest vychutnat jako prvotřídní, ba jednu z nejlepších ukázek toho, co Susan Sontag popsala jako camp, tedy ve zkratce dílo tak intenzivně špatné a nadhledu prosté, v němž je všeho na všech úrovních tak nestoudně moc, až se stává zábavným a nezapomenutelným. A nehodnotitelným, protože by si stejnou měrou zasloužilo jednu i pět hvězdiček. ()
Další z pohledů dcer na svou slavnou matku, je vedlejší, že té adoptované. Vtipné je, že ji k psaní předlohy k filmu přiměla skutečnost, že byla vyděděna. Tohle totiž lidi zajímá, praní špinavého prádla na veřejnosti. Ovšem, přiznejme si, není u Vás doma občas také taková hysterie? Třeba já se takhle běžně chovám, když mám PMS nebo když objevím na sporáku fleky nebo na stole drobky. Ale vážně. Absolutně nechápu ty maliny. Ten film je úžasný, mrazivý, děsivý, občas až tragikomický a Faye Dunaway prostě skvělá. Můj syn, který ještě ani nemá rok a půl, po náhodném shlédnutí jedné scény ztratil chuť k jídlu a kdykoli se mi povedlo film zastavit, a na obraze byl obličej Joan/Faye, začal se bát. A já se mu vůbec nedivím. Moc se ale těším až si film pustím znovu, ve větším klidu. Nevím, kde je pravda, nevím to u Joan Crawford, nevím to u Marlene Dietrich nebo u Jany Brejchové, o kterých dcery také psaly svým způsobem nelichotivě, byť je jistojistě velmi milovaly. Ale když je tolik milovaly, proč jim nevadí vydělávat na jejich slabostech? Kdo je bez viny, ať hodí kamenem. Co se děje za dveřmi řady domácností, v nichž ženy ztrácejí půdu pod nohama, ať už ztrátou partnerů, atraktivity, zaměstnání, vlivem menopauzy, a bůh ví čeho ještě. Život není peříčko a mít děti v pozdějším věku plus posedlost čistotou a vlastní dokonalostí rovná se průšvihu. Já bych Faye za ztvárnění téhle nešťastné a zlomené ženy dala spíš Oscara. ()
Uznalá hodnocení na ČSFD na jedné straně, štědrá nadílka Zlatých malin na druhé. Divím se oběma extrémům. Film byl natočen podle knihy Christiny Crawford, adoptivní dcery hollywoodské divy Joan Crawford. "Drahou maminku" v ní vylíčila jako psychicky narušené, alkoholem prosáklé monstrum, které se v civilním životě víc podobalo svým pozdějším rolím v psychothrillerech než třeba obětavé matce Mildred Pierce, za kterou Joan dostala Oscara. Záměrem ukázat Crawfordovou v tom nejhorším světle si film sice pojistil diváckou atraktivitu, ale nedal si už potřebnou práci se zdůvodňováním jejího jednání, nemluvě o nějakém obecnějším přesahu. Takže prostě podle hesla "pravda je v historkách" bere jednu obžalobnou vzpomínku za druhou, klade je za sebe a páteří nebo dramaturgickým rámcem je mu pouhá chronologie událostí. Velmi selektivně vybraných a účelově upravených, nutno dodat. Crawford ve skutečnosti adoptovala čtyři děti, ve filmu ale vidíme jen dvě. Údajný propad v její kariéře je zde umístěn do let, kdy byla naopak na jejím vrcholu, jen proto, že se to autorům hodí; oslnivý comeback ze začátku 60. let je zcela zamlčen. Vidíme Joan Crawford, jak se sekerou v ruce plení svou zahradu nebo vystřihuje z fotografií hlavy muže, který ji opustil (což jsou zjevné narážky na film Strait-jacket), s neartikulovaným řevem mlátí dceru ramínkem na šaty, vyhrožuje strašlivou pomstou představenstvu Pepsi-coly, jejíž mediální tváří se stala, a tak dále a tak podobně. Což o to, jsou to efektní scény. Chybí mi v nich ale větší míra empatie, srozumitelné vysvětlení, PROČ jedná tak přepjatě. Napsal jsem "vidíme Joan Crawford". Faye Dunaway se do ní opravdu doslova vtělila - exaltovaná gesta, chůze, mimika, všechno je to velmi přesným opisem toho, jak Crawfordovou známe z filmů. Ale uvěřit, že takhle "creepy" byla nonstop i v civilu, může být problém. 60% ()
Galerie (47)
Zajímavosti (15)
- Joan Crawford (Faye Dunaway) byla zařazena Americkou filmovou institucí v žebříčku nejzápornějších postav v dějinách amerického filmu na 41. pozici. (TheDude)
- Jay-Z sampluje scény z tohto filmu v skladbe "JAY Z Blue" albumu "Magna Carta... Holy Grail" z roku 2013. (Real Tom Hardy)
- Režisér filmu Frank Perry žádal Faye Dunaway o ztvárnění Joan Crawford a přesvědčoval ji, že jde o životopisný film založený na skutečných událostech. Dunaway tuto nabídku přijala a později ji velmi litovala. Knižní předloha byla nástrojem na pošpinění jména Joan Crawford a Faye Dunaway se cítila velmi oklamána a ponížená, že právě ona přispěla na pošpinění jména této herecké legendy. (lyukassza)
Reklama