Režie:
Christophe HonoréScénář:
Christophe HonoréKamera:
Jean-Louis VialardHudba:
Alex BeaupainHrají:
Romain Duris, Louis Garrel, Guy Marchand, Joana Preiss, Marie-France Pisier, Alice Butaud, Judith El Zein, Lou Rambert PreissObsahy(1)
Paul (Romain Duris) je na dně, pomýšlí dokonce na sebevraždu. Nedávno se s ním rozešla přítelkyně Anna a on se teď vrací domů do Paříže, kde musí sdílet domácnost s rozvedeným otcem a bezstarostným bratrem Jonathanem. Navzdory tomu, že se milující otec i mladší bratr snaží zvednout Paulovi náladu, jediné, co na něj zabere, je - zdá se - návštěva matky. Jak jde čas a Paul potkává jiné ženy, převážně bratrovy přítelkyně, zjišťuje, že i když v životě nejdou věci vždy podle plánu, pokaždé se najde důvod, proč žít dál. (Cinemax)
(více)Recenze (13)
Souhlasím s předchozími .. Film je náročný, řekla bych až k nepochopení v některých jeho částech. Konkrétně jak tvrdí eJacques, plně souhlasím s tou severskou scénou .. Dánsko jako vyšité .. a taky je zmatený.. každý náš život je zmatený.. ... ... ... Dans Paris je tah úplně mimo a možná proto mě zaujal. Ďábelsky se liší od všeho francouzského .. až k neuvěření .. a Romain je tu opravdu bezchybný .. hroutit se jako on by chtěl kdejaký psychopat. Možná jen jedna výtka .. pro mě až moc nahoty .. ne z puritánství ale na Joane nebyl moc hezký pohled .. a Louis se taky vyloženě nestyděl .. Prozatím čtyři hvězdy - pustím si znovu a zmodifikuji .. ()
To že je film náročný na pochopení je ze sta procent pravda ale jen z padesáti kámen úrazu. Ono se v něm totiž nic neděje, dialogy, postavy ani děj nejsou zajímavé, a jediný světlejší moment jsem proto zaznamenal ve chvíli, kdy Paul bez okolků hupsne přes kamenné zábradlí. ()
Romain Duris /každopádne/ za * * * * * ()
Poesie depky anebo depka z poesie? Něžný film o depresi. 1) Milý a něžný film sděluje těžko postihnutelné záchvěvy lidské duše a dělá to obrazem, letmým pohledem, gestem, střídavou dynamikou záběrů. Diváckým duším méně zběhlým v lidském utrpení pak snímek může připadat náročný na vnímání a chápání. Protože si výpravy do temných koutů lidské psychiky mnozí diváci spojují se skandinávskou kinematografií, vidí ji pak i v tomto snímku._____ 2) Ale nedejte se zmýlit. Film představuje francouzskou psychologií šmrncnuté vnímání v nejlepším smyslu slova. Může za to 36letý scénárista a režisér Christophe Honoré, 32letý nepřehlédnutelný Romain Duris (Paul v depresi) a 23letý přitažlivý Louis Garrel (Paulův bratr Jonathan)._____ 3) S chutí se podívám znovu...možná pak i přidám hvězdičku. ()
...Film je náročný na pochopení, trochu víc hraje na psycho stránku osob a lá severská kinematografie pro náročného diváka, kterou nemám rád... I když jsem frankofil, film jsem docela protrpěl, nuda a nic nového... Zato film s podobným názvem Paris (2008) a Romainem Durisem v hlavní roli (spolu s Juliette Binoche) je jeden z nejlepších francouzských filmů co jsem kdy viděl... ()
Asi si to budu muset pustit ještě jednou, zatím v tom vidím jen artovou nudu, co se vleče a zmateně skáče z jedné reality do druhé...ovšem za ten byt s výhledem na Eiffelovku, alespoň tři hvězdy :) ()
Film naprosto o ničem se spoustou dementních rozhovorů. Totální nuda. V tomto filmu není zajímavé vůbec nic. Strašlivost. ()
You mean sadness is put inside us at birth?..I think we grossly underestimate our sorrow. In general. Zvláštní, náročnější, zmatenější. Ani se nedá říct, že by se tam pořádně něco dělo. Každopádně možná právě pro tu zmatenost, s jakou se to tam všechno střídá, mě to oslovilo. Velmi uzavřená a komorní atmosféra, která zaujme svou naprostou nenuceností, upřímností a zajímavými myšlenkami. Je to jenom takové vyprávění, malý příběh, ale s určitým poselstvím. Rozhodně však ne pro každého. Nahota není nijak pobuřující, na Louise, ještě k tomu nahého, se kouká dobře, Joana svůdnice tedy opravdu není, ale zas neurazí. Počítám, že si nad tím budu muset ještě popřemýšlet, protože ta myšlenka samoty, jakožto přirozené součásti člověka, se mě vážně dotkla. ()
Zaciatok trosku zmätený, ťažká orientácia, trochu nejasný záver..., ale v konečnom dôsledku som sa dobre bavil, hlavne v pozitívnej časti filmu, kedy je ústrednou postavou pozitívne naladený brat, zatiaľ čo "depkár" (brat číslo dva, ktorý je ústrednou postavou prvej časti) má tiež svoje farebné (hlavne pri piesni od Kim Wilde) chvíle..., takže v konečnom dôsledku aj vďaka kvalitnej hudbe a jednej fakt úžasnej scéne s telefónom tento film stojí za to... ()
Keď sa stratila úvodná dezorientácia, tak som sa začal sústrediť na samotný príbeh - Honoré pútavo rozpráva (film je v podstate hlavne o vyrozprávaní sa) o dvoch bratoch, len párkrát podporí komornú atmosféru zábermi exteriérov. Napriek tomu mi to moc nechýba - dobre mi sadla zmena, keď som si pozrel film odohrávajúci sa v Paríži, ktorý sa je v podstate situovaný v uzavretom priestore a kruhu vzťahov. Dokonca by sa snímka dala vnímať ako celok s Les Chansons d'amour - vrcholom filmu je spievaný telefonát , aj Garrelova postava si tam prenáša svoje vzťahy so ženami a musí sa s nimi vyrovnať (podobne ako teraz jeho brat). Samostatne silnejšie 4* - spolu s Les Chansons d'Amour 5* ako vyšitých - oba filmy sa dokonale vyvažujú. ()
Keď sa prekúšete cez zmätený začiatok, vykľuje sa z toho prekvapivo slušný film. Veď nie všetkému musím rozumieť, že... Mne to moc seversky nevyznelo, naopak príde mi to tak akurát francúzske. Duris aj Garrel sú fajn, ale teda prezliekať by sa mohli aj mimo záber. ()
jeden perfektný francúzsky film. atmosféra. komornosť, takmer až askétická skromnosť.spôsob akým hrajú, spôsob akým rozprávajú, vyslovujú, ako dokážu povedať svoj text bez toho, aby hovorili. Honoré, to je psychiater, ktorý lieči najhlbším smútkom, ktorý nevysvetlí vo filme. Pomaly diváka ním znásilňuje, a potom skončí film a zostáva vo Vás…… a teda, pokiaľ Vám ešte nebolo na seriózne umretie od psychiky, alebo ste nikoho takého nezachraňovali, možno bude jemný problém sa stotožniť. súrodenecká láska vo svojej najviac fascinujúcej podobe. fajčia všetci a stále, hádajú sa všetci a stále, telesný kontakt medzi všetkými a stále. a samozrejme, nečakajte nejaký konečný zvrat. ()
Chcela som dať povodne 3 ale dávam **. Veľmi slabé spracovanie, ktoré bojuje s tradičným francúzskym rukopisom. Honore sa zasekol niekde v 70 rokoch, takze nechýbajú ani spievajúci protagonisti, nefunkčná rodina, hochštaplersky brat a tony cigariet. Bohužiaľ sa dobrý nápad stratil vo filmárskom klišé. ()
Reklama