Režie:
Nicolas KlotzScénář:
Elisabeth PercevalHrají:
Mathieu Amalric, Michael Lonsdale, Edith Scob, Lou Castel, Jean-Pierre Kalfon, Delphine Chuillot, Salvatore Lista, Laetitia Spigarelli, Laurent Lacotte (více)Obsahy(1)
Film vznikl podle stejnojmenné knihy Françoise Emmanuela. Děj se odehrává v současné Paříži. Čtyřicetiletý Simon pracuje jako psycholog v personálním oddělení ve filiálce velké německé společnosti SC Farb. Je požádán svým nadřízeným, aby diskrétně prošetřil podezření ohledně špatného psychického stavu generálního ředitele Mathiase Jüsta. Co zpočátku vypadá pouze jako choulostivější úkol, stane se noční můrou pro všechny zúčastněné. Snímek je po formální stránce inspirován především Fritzem Langem a Jacquesem Tourneurem a jejich způsobem popisu kolektivního strachu. Výjimečný film o holocaustu a lidském strachu využívá speciální metodu natáčení, kterou francouzští režiséři označují jako „zažitý film“. (Febiofest)
(více)Recenze (9)
Tenhle film od samého začátku kašle na diváka, žije si svým vlastním životem. Nic svému divákovi nedá zadarmo. A pomaličku se sune k hektickému závěru. Hodně dlouho nechápete, proč a co se vlastně děje, vše je řečeno v závěrečné půlhodině. A tak je tak nabitá emocemi, že mi bude hodně dlouho trvat, než tento film ze sebe smyji. Ta paralela, kterou trpělivému divákovi, snímek odhalí, je vlastně k mání téměř na každém kroku, ale, ruku na srdce, kdo z nás si ji uvědomil? ()
Katrlik je fundom Divine a zase tu toci o nejakom holokauste, ktory sa udajne odohrava aj dnes na citujem : holokaust sa odohrava na mentalnej urovni. No, to tazko. A teraz k filmu : dlho sa zda, ze sa nic nedeje, ale treba sa zapocuvat do dialogov, a hlavne vydrzata na poslednu polhodinu, ta je rozhodujuca, si myslim. Nemusite byt ani vystudovany filmovy teoretik -elitar, ba dokonca nemusite ani rozumiet filmu, aj tak pochopite na co chcel reziser poukazat. Hodne velky masaker, ale nazvat to holokaustom moze fuckt len Radko. 70 % ()
Brr, děs a hrůza. Kusy, jen kusy. Stücke, Stücke. Jako kdysi, tak i dnes. Hlavy, paže, těla, v kravatách, v oblecích, v kostýmcích, v plynovém náklaďáku, v důlní šachtě. Stále jenom kusy. Chudým lidem říkáme nízkopříjmoví občané. Vyhazovu z práce optimalizace nákladů. Stejný slovník jako za Třetí říše. Tento film se dá těžko popsat, Radko to zvládl docela dobře. Ale doporučuji vidět a zamyslet se. ()
Téměř nic se nestane, téměř nic není vidět, a přece to stojí za vidění - nebo ještě spíš za slyšení. Sluch je tu osloven dvojnásobně: jednak skrze tklivou, tísnivou hudbu různých žánrů (zazní fado, flamenco, Schubert, rock i elektronika), která při vší své žánrové rozmanitosti mluví jedním jazykem. A jednak se postupně ukáže, že nositelem hrůzna tu nejsou přízraky ani psychopati, ale slova - ta odosobněná, která slouží k legitimizaci nejedné nelidské mašinérie. Ať už jde o "zpracované jednotky" v koncentračních táborech, o "lidské zdroje" v nadnárodních firmách, anebo - mám-li jít o krok dál než tvůrcové filmu - o "reprodukční zdraví" a "umělé přerušení těhotenství". Ano, bylo to nudné, pomalé, ale běhal mi mráz po zádech. Čeho všeho jsme schopni, když tomu dáme správné jméno? ()
Toto ma odrovnalo. Podobné pocity zrejme zažíva väčšina zamestnancov dokonale premazaného súkolia firiem šľapajúcich na plné a ešte plnšie obrátky. Pohoda, dobrý zárobok, rastový profil ako účel a zmysel, podnikové večierky (vo filme trefne označené ako hromadné predčasné pohreby), interpersonálne intímne vzťahy (najlepšie len v rámci Firmy) a anarchistické uvoľnenie pri agresívnej hudbe. Sprievodné texty tejto muziky evokujú v poslucháčoch veľkohubé cynické poznanie: sme dokonale "in" a "free". Pritom toto poznanie všetci berú tak hrozne vážne, že čosi nefunguje. Čosi škrípe. Čosi nepomenovateľné, čoho pomenovaniu sa režisér dosť priblížil. Hoci barličku v podobe historickej paralely pritlačil možno až príliš na pílu, až sa zdalo že z tej píly odletia zuby a ostane len tuhá drevnatá pachuť, jej detailným rozvinutím ukázal to, k čomu by podľa mňa dobrý film mal smerovať. K ukázaniu a zamysleniu sa nad tým, čo to tu a teraz vlastne žijeme. Apendix (27. júla 2012): Len dodávam, že režisér v prípade historickej paralely s dnešným svetom firemnej kultúry absolútne netlačil na pílu. To, čo sa dnes v drvivej väčšine súkromných aj štátnych firemných štruktúr odohráva je čistý holokaust. Nič iné, len nacizmus v najčistejšej podobe a niečo, čo sa dá smelo porovnať so židovskou, rómskou a komunistickou genocídou za II. svetovej vojny. S tým rozdielom, že sa odohráva prevažne na mentálnej úrovni, ale tá napokon ovláda aj voľnočasové aktivity. A ak si myslíte, že jalovo kecám, láskavo si preštudujte pracovné a organizačné poriadky a pravidlá firiem a inštitúcii dneška a porovnajte si ich s pravidlami koncentračných táborov a s legislatívou Nemeckej ríše 1936-1945, prípadne ríši oddaných satelitov. ()
Reklama