Režie:
Věra StoroževaScénář:
Arkadij KrasilščikovKamera:
Oleg LukičjovHudba:
Ilja ŠipilovHrají:
Ksenia Kutěpova, Dmitrij Ďužev, Anna Michalkova, Michail Jefremov, Timofej Tribuncev, Janina Kogut, Olga Popova, Vadim Afanasjev, Alexandr Oblasov (více)Obsahy(1)
Natálie se narodila a vyrostla v dětském domově, odkud ji v šestnácti odvedl před oltář neurvalý despota. Devatenáct let samoty v polorozpadlém domku u trati, po které se míhají vlaky s "živými" lidmi, končí se smrtí nemilovaného muže. Před Natálií se poprvé otevírá svět možností a výzev, do kterého se bez zábran ponoří. Setkání se Sergejem slibuje přinést nepoznanou lásku, nejvlastnějším přáním ale ukáže být něco jiného.
Hlavní roli v dojemném příběhu o emancipaci zakřiknuté ženské duše ztvárnila jedna z nejtalentovanějších ruských hereček Xenia Kutěpovová.
(oficiální text distributora)
Recenze (23)
Jsem unesena. Unesena tichostí éterické křehké ženy s velikou vnitřní silou. Unesena jejím pozvolna se probouzejícím životem, kdy její duše pročištěná utrpením - živořením pod nadvládou sprostého muže - raduje se jako dítě z každičké maličkosti. Unesena jejím drobným zkrášlováním boudy u trati, ze které teprve nyní vytváří domov s kozou a psem. Unesena čistou krásou duše vsazené v poetickou ruskou krajinu. Unesena lehkým vánkem tichého pozvolného plynutí, kde zbytečná jsou slova… *** Putování s domácími zvířaty ve mne zanechává obraz nevěsty v bílém. V duši cos poeticky křehkého jako báseň, nadějného a pevného jako je lidská touha žít. Obraz pohupující se loďky na hladině zanechává pokoj v duši, spočinuvší v náručí Stvořitele. Připadám si, jako bych tímto putováním prošla očistnou koupelí. Nejsilnější pocit - KRÁSA. ()
Nádherný poetický film, plný syrovosti života na ruském venkově a jinakosti osudů ruského člověka, zároveň ale zjemněný lyrickými pasážemi s nádhernou kamerou a procítěnou minimalistickou hudbou. Komorní příběh pohnutého osudu, křehké až éterické, leč neobyčejně silné ženy. Tenhle snímek je podprahově plný empatie, je doslova prostoupený ženou, režisérkou, ústřední herečkou, a ač plynutí příběhu ho stále táhne dolů, má překvapivě stále nakročeno k optimismu. Filmové vyprávění o energii uvnitř ženského nitra... Silný je motiv cesty (podpořený cyklicky projíždějícími vlaky, náklaďákem, stejně jako člunem významově předznamenávající cestu po řece...), motiv nového začátku, neotřelé jsou až bizarní obrazy (drezína s krávou, poté s kozou a pejskem...) a silné scény reflektující hrdinčino podvědomí (vydávání se za pasažérku vlaku, který náhodou neplánovaně zastavil před drážním domkem...), skutečně nádherná závěrečná scéna s chlapcem ve člunu, intimní nahlížení do osamělé ženské duše, krásná je poezie světa železnice, odkazující k archetypu... Silný film... ()
Cesta ruské ženy za emancipací, nabízející namísto řešení krátkodobý únik. Prosvětlené lyrické pasáže, kontrastující nejvíc s táhlým, zšedlým úvodem (jediná skutečná působivá část filmu), plynou po boku realistických scén, namísto toho, aby se přes ně přelévaly. Tato rozpolcenost nevede k žádným závěrům, hrdinčino jednání nenaznačuje vývoj – až do konce není zřejmé, zda dětské fantazie značí její prostomyslnost, nebo psychologickou regresi. Na povrchu hezké, nikoli oslňující obrázky, za nimi ovšem tápání. Hrdinčino, zejména ale režisérčino. 50% ()
Natálie vyrostla v dětském domově a její vynucené manželství je vlastně pokračováním jejího neradostného dospívání. Je stejně omezující jako přísný režim ústavu, proto když jednou její manžel nečekaně zemře na infarkt, přijme to jako dar osudu a osvobození. Sní o novém životě, o dětech a nejrůznějších nadějích. Jenže život nepřináší v odlehlé pustině, kde lišky dávají dobrou noc, tolik štěstí, kolik by si představovala. Putování je typicky ruský film, hodně lyrický, pomalý, procítěný, kde důležitou roli hraje zachycení nádherné liduprázdné přírody a chudoby ruského venkova. Minimalistické dialogy a výborný výkon Xenie Kutěpové. Celkový dojem: 80 %. ()
Film je fajny… jen jsem čekal něco jiného… možná „Útěk do divočiny“. A první drsné chladné nemluvné záběry… se najednou začnou tavit v poetiku a romantiku… četné záběry na úchvatné nahé tělo hlavního herce… a úchvatné záběry na tvář herečky – radost, smích, oči, slunce a vítr v zrzavých vlasech… a druhý den mi to došlo! Takže pokud chcete vědět, co se stalo s Pipi Dlouhou punčochou, když dospěla – odstěhovala se do Ruska! :-) Nebo je to taková verze pro dospělé. Hlavní hrdinka vše řeší se stejnou vrozenou bravurou (ostatně obléká se a žije taky stejně jako Pipi), takže na nějakou postupnou emancipaci spíš zapomeňte, i její tolik zmiňované cestování a putování jsou spíš takové epizody, jako když se dítě vydá na dobrodružnou výpravu ke stohu… na výlet loďkou k tajemnému pokladu… Opakuji, pokud chcete vidět dospělou Pipi Dlouhou punčochu, film stojí za to. ()
Reklama