Režie:
Nello RossatiScénář:
Nello RossatiKamera:
Sandro MancoriHudba:
Gianfranco PlenizioHrají:
Franco Nero, Christopher Connelly, Licinia Lentini, William Berger, Roberto Posse, Alessandro Di Chio, Rodrigo Obregón, Miguel Carreno, Bill Moore (více)VOD (1)
Obsahy(2)
Legendární hrdina Django, kterého všichni považují za mrtvého, žije pod jménem bratr Ignatius v klášteře Santo Domingo. Sám sobě přísahal, že již nikdy nevezme zbraň do ruky. Jednoho dne ho ale vyhledá krásná černě oděná žena, která jej úpěnlivě žádá, aby se postaral o její dceru, až ona zemře. Django zjistí, že žena kdysi bývala jeho milenkou. Navíc se dozví, že dívka, o kterou se má postarat, je jeho dcerou. O několik dní později Django opouští klášter, aby obě vyhledal. Jenže žena mezitím zemře a její dceru unese na svou loď obchodník s otroky a děvčaty Orlowski, jemuž nikdo neřekne jinak než Ďábel. Django se pokusí na loď dostat, ale je zajat otrokářovými muži a jako otrok dopraven do dolu na stříbro. Zde se setkává se Skotem Gunnem, sběratelem hmyzu, jenž pro Orlowského kdysi chytal vzácné motýly. Ten Djangovi vypráví o všech krutostech a zločinech, které Orlowsky napáchal. Když bývalý pistolník zjistí, co všechno má Orlowski na svědomí, poruší přísahu a naposledy vezme do ruky zbraň, aby osvobodil nejen otroky, ale i dceru a ostatní dívky, jež Ďábel drží ve svém nevěstinci... (oficiální text distributora)
(více)Videa (1)
Recenze (31)
Tak toto je pekne haluzný western. Začiatok absolútne šialený (hlavný hrdina v úlohe Ježiša?) a potom a z toho stane absolútny mix všetkého, čo scenáristu napadlo. Samotný gulomet je fajn nástroj (v dabingu so skvelým prekladom strojná puška...), ale od prvej scény, kde sa objaví je to už len pekná nuda - všetky tie masakre sú bez invencie. Dobrodružný film, ktorý nemá takmer žiadnu westernovú atmosféru, ako si ju predstavujem ja (VTEDY NA ZÁPADE, SEDEM STATOČNÝCH, KRAJINA STRELCOV). S Nerom si radšej pozrite KEOMU (Desperado). Aspoňže to pomerne rýchlo odsýpa... ()
Rozjímání v klášteře nemá dlouhého trvání a legendární Django se opět vydává na krvavou rambovskou cestu zjednání spravedlnosti. Zběsile máchá svým (asi odlehčeným) kulometem a po desítkách kosí nabíhající bandity, zatímco jejich koně či za nimi se motající kompars zotročovaných rolníků k úhoně nedojdou. Franco Nero ovšem oplývá charismatem na rozdávání a nadutému záporákovi také přejete ten nejhorší konec, což toto prostinké a ledabyle natočené béčko činí jakž takž koukatelným. Těch 50% zde odpovídá. ()
Po řadě neoficiálních sequelů DJANGA došlo nakonec dlouhých dvacet let po originálu i na oficiální. Retardovaný scénář, retardovaná režie bez špetky stylu, rozvleklé tempo, ale ke konci už se nato dalo koukat i bez dálkového ovladače v permanentní pohotovosti (ta hudba byla ovšem hrozná). Rakev nahradil pohřební vůz, Django dostal dceru, parťáka a komickou figurku (Donald Pleasance) a pobavilo mě, když hlavní padouch - poté co zjistil, že po něm jde nějaký "funebrák" - nechal po herodesovsku zlikvidovat všechny funebráky v kraji. Škoda, že Django na konci nevyhodil ten parník do luftu. Franco je frajer. ()
Možná se občas opravdu vyplatí čekat to nejhorší, a člověk pak může být celkem příjemně překvapený. Django se vrací není tak strašlivě špatný film, jak jsem čekal. Možná doplácí na to, že je to oficiální pokračování, přičemž má s původním Djangem ještě méně společného, než kdejaký neoficiální sequel ze 60. let. Když se člověk oprostí od srovnávání s původním Djangem a dalšími špageťáky, tak jo, jako akčně-dobrodružnej film se to přežít dá. Přes příšernou hudbu (Gianfranco Plenizio, ne Morricone, proboha!!!), mizernou režii, zajímavého, ale nedostatečně charismatického záporáka, pár rádoby vtipných scének, malého spratka, co se Djangovi pořád drží za prdelí, i přes to, že Django sám už není ten charismatický hajzlík v černém ale ochránce spravedlnosti s dlouhými vlasy. Kulomet používá příliš často, čímž ztrácí na účinku. Navíc se s ním zachází dost podivně. Místo koltu pak používá malou brokovnici, která zdaleka není tak super. Sám Franco Nero jako by se nudil, ale aspoň že ho tu máme. Co tu ovšem pohledával Donald Pleasence, to je mi záhadou. Aspoň jsem se nenudil tak často, jak jsem se bál. ()
Koupila jsem si to jenom kvůli hudbě ENNIA MORRICONE. Děj filmu sice nebyl špatný, ale jako "Tenkrát na západě" ta muzika nebyla. Lhala bych, kdybych nepřiznala, že mě lákal též FRANCO NERO. Zřejmě tyto hvězdy potřebují vynikajícího režiséra, aby ze sebe něco smysluplného dostaly. Ale nuda to nebyla. Nic převratného, ale bavila jsem se. ()
Reklama