Režie:
Søren Kragh-JacobsenKamera:
Lasse FrankHudba:
Tobias HylanderHrají:
Sofie Gråbøl, Søren Malling, Lia Boysen, Signe Egholm Olsen, Jens Jørn Spottag, Börje Ahlstedt, Jacob Lohmann, Barbro Enberg, Pelle Falk Krusbæk (více)Obsahy(1)
Zasněženou krajinou se vleče postava zkřehlého kluka. Nalezne útočiště v chatě u postaršího páru – ale toto setkání končí nesmyslnou a brutální tragédií. Uplynou dva roky a mladá psycholožka Lisbeth osloví farářku Helen, aby se s ní vydala na cestu do temnoty jedné traumatizované mysli – než bude příliš pozdě. Lisbeth totiž odstartovala experiment, ve kterém duševně nemocní násilní vězni dostanou domácí zvíře, o nějž pečují a které jim má pomoct navázat kontakt. V tomto případě ale spustila něco, s čím si neví rady. Adaptace minimalistické divadelní hry dává vyniknout hereckým výkonům ústředního trojúhelníku a realistickému obrazu prostředí. (Febiofest)
(více)Videa (1)
Recenze (25)
Začátek mrazivě dobrý, po přesunu do léčebny to ale ztrácelo šmrnc a tak trochu smysl a bohužel pointa a prozření Frk Farářky tomu ale vůbec, vůbec nepomohlo. Půlhvězda navíc za celkem dobrou pomalou atmosféru, kteoru holt seveřani ve filmech vytvořit umí, když se jim zachce. ~~~ 2,5* ()
Jeden by z toho mohl být na konci úplně dojat a naměkko .. ano, už nějakou dobu žijeme na kontinentě a v době, kde a kdy je téměř každý odporný sadistický vrah, lidská bestie, zrůda bez jakéhokoliv slitování ve skutečnosti oběť .. mnohdy, jak se později ukáže dokonce ovečka boží, která má právo na naše pochopení a speciální zvláštní zacházení při kterém si pár psychiatrů může zvýšit svou kvalifikaci a profesní renomé .. ano, obzvláště to platí u mladistvých, případně nezletilých deviantů, které u nás po pár letech dokonce propouštíme zpět na svobodu s úplně novou osobní identitou ... tady Helen ale zvolila jinak, mnohem správněji a spravedlivěji ... ()
Možné spoilery!!! Kdybych měl tenhle film nějak popsat úplně jednouše, řeknu, že jsem mu porstě nevěřil. A to ani za mák. Všechno působí na první pohled moc pěkně. Nádherná krajina, příroda,domy a pak hned tragédie, snad abychom navnadili diváka a on nám pak u sledování nesunul.... Pak se přenuseme v čase o kousek dál a v průběhu zase zpátky do minulosti, abychom se dozvěděli, co za tímhle vším vlastně vězí. Povoláme na pomoc farářku, podíváme se do jedné léčebny, pro psychicky narušené jedince, kde je asi jeden vychovatel, jedna ošetřovatelka, kde můžeme ale v klidu přespat a chodit si skoro všude, kam se nám zamane, uděláme několik sáhodlouhých, naprosto nudných hovorů, vložíme do děje nějaké to domací zvířátko, abychom zaplnili stopáž a ejhle, jsme skoro na konci! Hlavně nechápu Sofie a Sorena, že na tohle vůbec kývli. Ve Zločinu jim to tak všecho krásně klapalo..... ()
Úvod navnadil a já se těšil na temnou cestu do zákoutí vrahovy mysli. Jenže ouha. Jakmile se děj přesunul do ústavu pro nezvladatelné násilníky, nastoupila nuda, ve které psycholožka s farářkou řeší něco, co nedokázalo upoutat mojí pozornost. A pak je tu taky vězeň, co má strašně rád svojí kočku. Prakticky přes hodinu se čeká na chvíli, kdy chovanec odhalí, co ho trápí, ale mě přišlo, že to nemá absolutně nic společného s tím, co tomu všemu předcházelo. Tady mě sever zklamal. 30% ()
Výtečný zneklidňující prolog, nicméně následná zhruba hodina postavená hajdalácky. Nejasné motivace postav, hodně křečovitá práce s retrospektivou, která se tváří jako vázaná k některé z figur, přitom vesele mixuje perspektivy. Nadbytečně melodramatický voice over, usilovné lovení toho, jak vlastně Hodinu rysa vnímat - jako detektivku? thriller? psychologické drama? V normě to drží jak tradičně velmi civilní a tlumená Sofie, tak Kragh-Jacobsen, manýristicky čarující s navázáním detailu a zvukové stopy, barvou i prostředím. Není v tom nic nad rámec výtvarné exhibice, ale přinejmenším se na to dobře dívá. Pak každopádně přijde pointa, která v pravém slova smyslu vykoupením, pro postavy i diváka. Skvostný film ve filmu komponovaný z krátkých fragmentů, jasně ohraničené obrazy, lyrické veršování o lásce zrozené nadávek vytraktované téměř pohádkovou kompozicí, kde se dráty běžící do nicoty dotknou božího hlasu. Skandinávské pojetí duchovna a zároveň málomluvný doják. Věci začnou konečně dávat smysl, otázkou je, jestli už není trochu pozdě. Pointa opět dotlačená do posledního nahlas vysloveného poznání. Škoda, větší úspornost výrazu a víc fragmentárnosti by tomu slušelo. I proto, že všechny pokusy o kauzalitu končí v případě Hodiny rysa zmatečně a polovičatě. Nakonec je tak nejlepší právě kruté spirituální jádro celého příběhu, které mě, přiznám se, dostalo. ()
Reklama