Obsahy(1)
V roce 1962 dokončil Marlen Chucijev film Iljičova brána (Zastava Iljiča), nazvaný podle jihovýchodního předměstí Moskvy. Po tomto místě denně chodili do práce tři kamarádi, kteří od školních lavic už dospěli a každý se po svém snažil realizovat. Jeden založil rodinu, druhý si užíval svobody, třetí se vrátil z vojny. Posledně zmiňovaný - Sergej - se stal hlavním průvodcem příběhu. Do široka se rozhlížející kamera jako by se pokoušela zachytit každý pozoruhodný detail, zvuková mozaika vyjadřovala množství podnětů. Vedle prvomájových oslav, na nichž v davu najde Sergej svou přítelkyni, se dostaneme nejen na večery básníků probíhajících v aule Polytechnického muzea, ale také na soukromé večírky zlaté mládeže, bavící se travestiemi národních symbolů. A právě zde si hrdina uvědomí, jak si jsou s milou Aňou vzdáleni, a v deziluzi se obrací prostřednictvím nadreálné scény ke svému zesnulému otci, padlému na frontě, s otázkou, jak žít?
V tomto bodě si film zpečetil svůj osud, neboť odpověď neuspokojila nejmocnějšího muže v zemi, N. S. Chruščova, který nad Iljičovou bránou vyřknul na kremelském setkání tvůrčích pracovníků v březnu 1963 zamítavý soud. Bezmála čtyřhodinový film se musel sestříhat, inkriminovaná scéna byla přetočena. Pod novým názvem Je mi dvacet let šel v obnovené premiéře do kin na počátku roku 1965. (NFA)
(více)Recenze (7)
Moskovská nová vlna. Mokrých, prázdnych ulíc plná. No dočká sa divák i jasavo plného 1. mája, ktorí naši protagonisti zbožňujú, do hája. Ich životy sú pretkané pochybnosťami mladosti. V závere si ale uvedomia, že spasia ich leninské radosti. I keď majú pocit, že ich život skĺzol do rutiny a lepkavého oleja, riešenie je jednoduché: návšteva mauzólea. Lenin v balzame odpovede na všetky otázky dáva. Prečo sa tento film kultovým stal, záhadou pre mňa ostáva. Veď ani epizódna účasť Tarkovských bratov, nepriniesla príliš artových zvratov. Azda štylizácia falše a výborná kamera, čo zavedie Ťa divák sťaby do moskovského diania, vyplnila fanúšikom ich skryté divácke priania. Mne sa to však videlo dlhé hrozitánsky, konformné a rebelské málo. Až príliš, aby to, napriek pár uhrančivým záberom, za viac než 50% stálo. ()
Mnohovrstvový sovietsky film, ktorý zatiaľ hodnotím len troma hviezdičkami, keďže mi jeho monumentálna dĺžka pri sledovaní nedopriala, aby som dokázal udržať pozornosť celých 165 minút (i keď tu v popise sa hovorí o 189 minútach). Ide však jednodznačne o zaujímavý civilný film - sondu do života obyčajných ľudí. Pekné zábery súdobej Moskvy, oku ľahodiace jazdy kamery a malé úlohy pre začínajúcich režisérov Tarkovského a Končalovského (obaja sa objavia v poslednej polhodine filmu ako hostia na párty, kde Tarkovský, ako spomína Pacco, schytá facku). Rozhodne sa na tento film ešte niekedy pozriem, hneď ako na neho naberiem síl. Zatiaľ udeľujem 3*. ()
Přední důkaz, jak vypadala „nová vlna“ na ruský způsob. Film vypráví příběh tří přátel, které na chvíli oddělil a zase spojil čas. Sergej se vrací do Moskvy z vojenské služby a zjišťuje, že se změnilo mnoho věcí, ale i on sám. Jeho přátelé si buď pořídili rodinu či pracují na vlastním výzkumném projektu a on poznává, že se nemůže dvakrát vstoupit do stejných vod. I jeho ostatní druzi se necítí dobře ve své nové sociální roli – Sláva se stále cítí být ještě jedním z hochů, a chce si užívat než tvrdnout doma s dítětem a Nikolaj zase stejně jak usilovně pracuje, tak i svádí. Sergej cítí nejistotu ohledně své budoucnosti a směru, kterým by se měl jeho život dále ubírat. Na rozdíl od Chodím po Moskvě místo mladického optimismu dominuje filmu rozčarování a nejistota, na které nikdo nehledá přesnou odpověď. Navzdory vážnému a problematickému tématu filmu, je styl filmu protikladný a místy sám o sobě funkční nezávisle na naraci. Celá několikaminutová úvodní scéna je nepřetržitá jízda moskevskou ulicí, kdy kamera klame diváka a zaměřuje se na náhodné chodce, kteří by stejně tak mohli být aktéry příběhu, než se konečně ustálí u procházejícího Sergeje. Tyto monstrózně dlouhé (a často i samy o sobě uchvacující) záběry nejsou ve filmu výjimkou, Chucijev chce ukázat krásu Moskvy (a mladých lidí), která však není pravá (ano, i to je případ Chodím po Moskvě). Vše vypadá až moc uměle a fotogenicky – ulice jsou všude čisté a poloprázdné, hezky se na nich leskne déšť nebo září sníh. Nikde se nepovalují opilci a ztroskotanci. Mladí lidé jsou krásní (ale rozporuplní) a oblečení v tom nejlepším podle soudobé módy. Přesto místy naaranžovanému uměleckému stylu nelze upřít bezchybnou a emotivní spolupráci s narací (nejen) ve vypjatých chvílích (jízda tramvají, finální rozhovor s otcem). ()
Tenhle film je umění. Stejně jako Křižník Potěmkin, tenhle ruskej film, si neklade za cíl bejt jednoduchym filmem vyrobenym za účelem pobavit a vyplnit mozky lidí cukrovou všedností. Je to jeho důvěryhodnost, sovětskej neo-realismus, kterej používá, kterej udeří. Způsob, jakym se film snaží ukázat, co Rusko bylo v komunistickejch letech. Není to sovětská kinematografie v celý svý kráse. Film často zpomalí tempo a stává nudnym. Ale je třeba ho vidět, protože bez ohledu na fakt, že je skoro až moc smysluplnej je to dobrej zkouk. Vtáhne a nutí myslet. ()
Jeden z hutné řady filmu o dospívání či už dospělosti, které je možno dělit podle kultur, sociálního prostředí či doby, ale také podle subjektivnějších hledisek: Jak se s tím shoduje moje dospívání? Jak jsou mi dospívající lidé sympatičtí? Chtěl bych dospívat mezi nimi? Chtěl bych vůbec ještě někdy dospívat?... Moskevské prostředí je zidealizovaně sympatické, mladíci a děvy jako ze škatulky, vždyť jsou to také studenti, a mnozí z nich se za 4 roky objeví třeba až v Praze. Hovory jsou intelektuálně pojaté, ale ne přepjaté. A samozřejmě alkohol a taneček. A nakonec rozhovor s neživým otcem, nechybí v životě a nemůže ani ve filmu... Rozbor filmu podává důvěryhodně Pacco ****, nic moc víc asi (to je krásná změť slovních druhů) není třeba dodávat. ()
Galerie (13)
Zajímavosti (1)
- Chruščov film odsoudil jako napadání starší generace. (raininface)
Reklama