Režie:
Kilian RiedhofKamera:
Judith KaufmannHudba:
Peter HinderthürHrají:
Dieter Hallervorden, Tatja Seibt, Heike Makatsch, Katharina Lorenz, Katrin Saß, Frederick Lau, Otto Mellies, Annekathrin Bürger, Maria Mägdefrau (více)Obsahy(2)
Tragikomédia o mužovi, ktorý sa rozhodol vzoprieť osudu starca, odloženého do domova dôchodcov. Paul Averhoff má už dávno po sedemdesiatke a v domove dôchodcov, kde žije so svojou manželkou, na výber medzi krúžkom šikovných rúk a speváckou skupinou. To je však pre bývalého skvelého športovca a olympijského víťaza zúfalo málo...Opráši staré bežecké topánky a začne behať v parku domova, čoskoro odhodlaný zabehnúť ešte raz berlínsky maratón. Kým jeho manželka ho podporuje, vedenie domova vidí v jeho aktivitách ohrozenie zabehaného poriadku. (STV)
(více)Recenze (23)
Dietera Hallervordena si pamätám, keď pred štyridsiatimi rokmi na viedenskej televízii bežali jeho vtipné skeče pod názvom Nostop Nonsens. Oprávnene som bol zvedavý ako zvládne náročnú úlohu športovej legendy, ktorá sa všemožne vzpiera infantilnej atmosfére domova dôchodcov. Úlohy sa zhostil so cťou, k čomu mu pomohlo aj to, že bola dobre napísaná. Aj keď sa dejová línia sa nelíšila od podobných snímok, v ktorých sa seniori na sklonku života pokúšajú vzoprieť jednosmernému toku času a naposledy vykonať niečo významné. Škoda, že sa im to vždy podarí, lebo tým tieto filmy strácajú na vierohodnosti. Ak by vo filme nebol ten klišéovitý záver, dal by som aj slabé štyri hviezdičky, pretože zvyšok filmu bol preniknutý, na nemecké pomery neobvyklou, človečinou. ()
Športová dráma o starčekovi, ktorý chce svetu dokázať, že plnohodnotne žiť sa dá aj po osemdesiatke. Snímok je síce plný gýču, klišé a pátosu (hlavne v závere), ale aj napriek tomu sa nemôžem ubrániť dobrému dojmu. Asi to je tým, že si ma postava milého starčeka - olympionika na dôchodku dokázala získať, herec bol perfektný. A našla sa tu aj štipka humoru, hlavne v spojitosti s pár scénami z domova dôchodcov (práve tam by som ho čakal najmenej), preto celkom spokojnosť. 70/100 ()
Niekdajší maratónsky bežec a olympijský víťaz z Melbourne 1956, Paul Averhoff (Dieter Hallervorden), opúšťa v 70tke svoj domov. Jeho dcéra Birgit (Heike Makatsch) sa oňho a jeho ženu Margot (Tatja Seibt) už dlhšie nedokáže starať. V domove dôchodcov sa Paul necíti práve najlepšie, na to, že by to mala byť jeho posledná zastávka, nechce ani pomyslieť. Preto sa rozhodne trénovať na Berlínsky maratón. Ostatní obyvatelia domova ho majú za blázna, ale s pomocou Margot trénuje čiperný dôchodca ako posadnutý, s jediným cieľom pred očami - ešte raz vidieť aplaudujúci a burácajúci dav. Keď vyjde najavo, kto je vlastne Paul zač, okamžite si získa podporu zvyšného osadenstva, predovšetkým v boji proti vedeniu domova. Pretože Paul im je so svojou prchkou a tvrdohlavou povahou tŕňom v oku. "Amour" meets "Lola rennt"! Skvelý comeback Dietera "Didiho" Hallervordena, ktorý podobne ako jeho filmový hrdina, bol v 80. rokoch takisto legendou (prinajmenšom v nemecky hovoriacich krajinách). Film svojím pátosom občas pripomína klasické hrdinské americké športové filmy, na druhú stranu ho vyvažujú skutočne dojemné momenty, jemný humor a precízne dialógy. ()
Tento film by som ohodnotila tak na 85%. Nie je to celkom stovka, miestami som mala pocit, že to nebolo až také dôveryhodné, ale inak ma film veľmi chytil za srdce. Bolo to krásne, vtipné ale zároveň aj veľmi smutné. Možno to bolo v niektorých scénach až trochu klišé, ale v postavách som videla mnoho mojich známych a možno práve preto ma to tak chytilo za srdce. Film môžem len odporučiť. ()
Očakával som niečo trošku veselšie, no namiesto toho podľa mňa dosť depresívny a smutný film o tom ako starobu ľudia pokladajú za nejakú chorobu, pre ktorú je ideálne hodiť seniorov do domov dôchodcov a čakať kedy si po nich príde smrť. Niekdajšia nemecká maratónska legenda Paul Averhoff (samozrejme len fiktívna legenda) ale nechce čakať na umieranie a chce žiť aktívny život až do úplného konca. Filmový príbeh to bol veru zaujímavý, až mi z toho bolo miestami do plaču a uvedomil si ako sa vlastne aj my správame k starým ľuďom, teda že ich už neberieme ako rovnocenných ľudí, ale skôr ako nesvojprávne bytosti (aj keď v mnohých prípadoch nimi aj naozaj sú). Tento príbeh bol však o inom, a to práve vystihlo celú tú podstatu. Áno, vyskytli sa tu aj kadejaké prvky klišé a predvídateľnosti, no v tomto prípade mi to až tak neprekážalo. ()
Reklama