Režie:
John CassavetesScénář:
John CassavetesHrají:
Gena Rowlands, Seymour Cassel, Val Avery, John Cassavetes, Xan Cassavetes, Zoe R. Cassavetes, Judith Roberts, Roberta Collins, Timothy Carey, Darlene Conley (více)Obsahy(1)
Romantická komedie v Cassavetesově podání nabízí hlučný, našlapaný průzkum přitažlivosti a odpudivosti, z nichž se skládá každý cit. Soustředí se přitom na neuchopitelný vztah obou postav z názvu, dvou zcela rozdílných, ale stejně osamělých lidí. Úzkostná blondýna Minnie Mooreová (Gena Rowlands) pracuje jako kurátorka v muzeu moderního umění v Los Angeles a udržuje ponižující poměr s ženatým mužem (John Cassavetes). Když jí starostlivá kolegyně domluví schůzku na slepo, která skončí naprostou katastrofou, zachrání ji Seymour Moskowitz (Seymour Cassel), dlouhovlasý, groteskně kníratý hlídač parkoviště z New Jersey. Upřímný a živelný Seymour se rozhodne, že jedině Minnie je pro něj ta pravá, a zahájí usilovné tažení za získáním její lásky (dnes by to mohlo být označeno za obtěžování). Nerozhodná Minnie si je vědoma krajní rozdílnosti jejich povah, ale její víra v romantickou lásku jí nakonec dovolí cit opětovat. V rolích paní Moskowitzové a paní Mooreové se představují skutečné matky Cassavetese a Rowlandsové. (MFF Karlovy Vary)
(více)Recenze (15)
Mně tyhle filmy prostě nesedí. Od řevu přes hysterii, smích, pláč, vztek, pohrdání, zdánlivý klid, až zas k řevu. A to vše během třiceti vteřin. Chvílemi to vypadá, že se dívám na bandu neherců, kteří poprvé čtou text, u kterého neví, co jednotlivá slova znamenají a tak prostě chrlí vztekle to, co má být řečeno klidně a naopak. Hysterčit dvě hodiny na plátně prostě z mého pohledu není umění a podobný emoční exhibicionismus zkazí i ten nejlepší scénář. ()
Rčení, že všechny cesty vedou do Říma, je jen sebeklam lidstva věřícího v osud, jímž ze svých beder snímá odpovědnost za vlastní tragikomickou ubohost - ve skutečnosti Cassavetes ukázal, že existuje jen jediná cesta, vedoucí k nespočtu různých cílů. Stejně tak může Cassavetes použít stejnou filmovou řeč, stejný umělecký přístup, stejný obecný vztah k životu a světu, ať už točí jakoukoliv látku: stačí jen pozměnit akcent, vyzdvihnout určitý detail na úkor jiného, přidat špetku grotesky a rázem máme z dramatu komedii. Až může divák na okamžik zapomenout, že naopak jeho dramata mají v popisu lidské důstojné ubohosti svojí kolosálně ironickou a vtipnou dimenzi. Žádná lidská pouť totiž nikdy neopouští podvojnou tragikomiku své jediné životní cesty: potácení se mezi dvěma póly kantovské nedružné družnosti; popírání faktu, že člověk může dojít štěstí jen v lůně druhých, které ale nepřestává ničit a pak se nestačí divit tomu, že je sám uprostřed lidí a lidé jsou uprostřed něho v jeho izolaci… cesta slov, ta jediná cesta slov, která jsou permanentně vystřelovanými harpunami, kterými se v jediném gestu snažíme jako velrybu porazit druhého a zároveň si ho k sobě připoutat. Slova, stále ta samá slova, která jsou jednou tragická, když je Cassavetes nechá pronášet osamělou postavu v zaplivaném pajzlu, podruhé komická, když je jako zde nechá na sebe navzájem křičet postavami osudových milenců. ()
Nudná sračka, která rezignuje na klasickou strukturu. Místo toho nabízí tragický střih a odporně uřvané, grobiánské postavy mužů, které buď ječí na hlavní hrdinku, do něčeho ji nutí, nebo ji rovnou mlátí. A to včetně hlavního "hrdiny", který je primitiv extraordinér. Zvládl jsem to kousek za půlku a můžu říct, že jde asi o nejméně uvědomělý mizogynní film, co jsem kdy viděl. ()
Když už vás vlastní matka rozmlouvá vaší snoubence se slovy "Vždyť není vůbec hezký, není žádný Albert Einstein, vydělává málo... tak když není žádné dítě na cestě, tak proč si ho proboha chcete brát???", když vypadáte jako Asterix a zrovna jste ztratili lukrativní práci hlídače parkoviště, ano, i přesto můžete být šťastní! Zpočátku mi na tomhle filmu nepřipadalo nic komediálního, a už vůbec ne romantického, jestli se za romantiku teda nepovažuje to, když vás po návratu domů přítel, sám ženatý otec rodiny, nezmlátí ze žárlivosti... či za komedii to, že sledujete, jak ožralý chlápek v bistru recituje básně. Avšak neuvěřitelné kouzlo všednosti a zároveň nevšednosti, kdy si místy připadáte trapně za jakoby šmírování a sledování něčeho, do čeho vám vlastně nic není, dodává až lehce těžko uvěřitelnému příběhu nový rozměr. ()
Na mě tam bylo možná až příliš hereckého exhibicionismu. Všichni dost řvou a furt mají nějaké výlevy. Moskowitz mi spíše, než nějaký bezprostřední dobrák přišel jako docela dotěrnej chlap a Gena Rowlands na mě pokaždé působí, jako kdyby se měla nervově zhroutit. Moc jsem nepochopil, kdy ho vlastně začala mít ráda, jelikož se furt jen hádali a ona před nim zdrhala. Scéna u večeře s matkama každopádně vládne a byl jsem rád za happy end. 70% ()
Galerie (17)
Zajímavosti (4)
- Moskowitz (Seymour Cassel) sleduje v kině film Detektivní příběh (1951). (griph)
- Film se natáčel v Los Angeles v Kalifornii a v New Yorku. (rafix)
- Film byl promítán na 57. ročníku filmového festivalu v Karlových Varech. Bylo zmíněno, že důvodem byl pouze fakt, že je film od skvělého režiséra a jeho film nesměl na festivalu chybět. (griph)
Reklama