Režie:
Jonas ÅkerlundKamera:
Pär M. EkbergHudba:
Sigur RósHrají:
Rory Culkin, Emory Cohen, Sky Ferreira, Anthony De La Torre, Valter Skarsgård, Sam Coleman, Jack Kilmer, Jonathan Barnwell, Wilson Gonzalez Ochsenknecht (více)Obsahy(2)
Oslo. Norsko. Počátek 90. let minulého století. Na undergroundovou scénu vtrhne jako uragán nový, nekompromisní styl heavy metalu – pravý norský black metal! Žánr, který si i přes svou výbušnost a brutalitu zachovává jistou majestátnost, nechvalně proslul po celém světě nejen kvůli neobyčejným úspěchům svých hudebních představitelů, ale také sebevraždám, vraždám a hořícím kostelům, jež se staly charakteristickým fenoménem metalové subkultury. Sedmnáctiletý Euronymous (Rory Culkin) touží uniknout ze spárů idylického středostavovského života. Společně s partičkou fanatických mladíků, kteří si říkají Necrobutcher, Hellhammer a Dead, založí nejděsivější kapelu na světě - Mayhem. Skupina se proslaví především extrémností svých vystoupení a morbidním kultem, který ji obklopuje. Temný svět, který Euronymous stvoří, se však brzy propadne do bažiny vražd a žhářství poté, co se soupeření s Vargem, členem kapely Burzum, vymkne kontrole. (Cinemax)
(více)Recenze (152)
Natočených filmů o metalu moc není a už vůbec ne o black metalu a tento je pekelně dobrý. Je to přesně takové, jaké byste si to představovali. Vyznávání satana, tvrdá hudba, chlastání a hlavně zapalování kostelů, to je vážně top. Supr byla i scéna s metalovou párty. Akorát se musí přežít to, že hlavní postava je strašně nesympatická, což je samozřejmě schválně. Pak je celkem škoda, že v tom paradoxně není moc hudby. 85/100 ()
Vždycky je fajn si doplnit mezery z historie, i když jde "jen" o mezery v historii pravého norského black metalu. Bavilo mě to a byl jsem příjemně překvapen nad tím, jak některé scény byly naturalistické, i nad tím, jak málo hudby Mayhem a Burzum ve filmu bylo? Ale to by opravdu běžný divák asi těžce zkousával. No, až přijedou Mayhem na Brutal, budu připravený. ()
Nebylo to tak hrozný, jak jsem se bál, ale ty skluzy do nechtěné komedie a herecké výkony na úrovni béčkových horrorů to hodně srážely. ()
Příběh je asi trochu jinde, ale beru to jako jeden z pohledů. Ono asi zfilmovat tyhle události, kde je těžký se orientovat v pravdě, je prostě nereálný. Until the Light Takes Us.. ()
Udělali z nich a hlavně z Varga totální kretény, pokud to tak fakt bylo, tak vyhazuju všechny LPíčka 😀 ()
takuto sračku som uz sakra dlho nevidel zmrdi vijebany polka k muru a polku do pracovnych taborov na 50 rokov nechapem ako niekdo toto moze pocuvat hlasit sa k takejto skurvenej sekte fuj toto su najvecsi zmrdi na svete nemusim moc nabozenstva ale toto bol fakt masaker ()
Teenage riot bez vazbících kyrar. ()
Vůbec nebudu řešit bylo nebylo, v takto složité věci má stejně každý z aktérů svoji pravdu. Lords of Chaos tak beru spíše jako "to známé dění" z pohledu Jonase Åkerlunda, který byl vlastně poblíž. Tím by snad mohl být na jeho zfilmování nejpovolanějším a je fakt, že jsem v některých věcech měl ten pocit. Åkerlund se rozhodně nebojí násilí, to je zase vzhledem k tématu velmi vhodné, třeba taková scéna sebevraždy Deada tím získává na síle. Kamera působí jako z videoklipu, má hodně barev, což mi k filmu sedne, i když se tomu vlastně divím. Výborné jsou snové lesní pasáže, nebo ty co ukazují vznik fotek, či koncertních videí. Příběh nepostrádá všechny známé momenty, ne vše v něm mi samozřejmě sedne, ale jak jsem psal, pohled Jonase Åkerlunda. Herecky je to každopádně velmi slabé, zajímavě se jevil typově velmi povedený představitel Hellhammera, jenže ten se tu jen mihne v několika scénách. Nejvíce mi tak sedl Jack Kilmer, ten Deadovu vyšinutost zase na malém prostoru vystihl ( i když mu to možná reálný předobraz usnadnil), ostatní se ani nepřiblížili. Nejhůře je na tom Emory Cohen, kterému toho Vikernese prostě věřit nemůžu, v několika scénách jsem se musel smát. Zkrátka Jonas ho mohl naštvat i nějakým kvalitnějším hercem. 60% ()
Film o pravém norském blackmetalu z dílny švédského režiséra v podání odložených amerických dětí starších herců. Podkreslený hudbou Sigúr Ros či v nejvypjatějších chvílích Dead Can Dance jako kdyby blackmetal neměl žádné pěkné intro či outro. Kdyby se mladý Kilmer snažil alespoň na 50% jako jeho otec v DOORS. Kdysi jsem četl knihu Národní satanista od Erlend Erichsen. Už zde mi to připadlo trochu ujeté byť by se dalo souhlasit, že nahrazení starověkých památek křesťanskými kostely by mohlo u některých vyvolat adekvátní reakci. Na druhou stranu některé části jsou v podstatě naturalistické, ale ne moc dobře zahrané. ()
Odpor kovaných blackmetalistov, vrátane kapelníkov, ktorí sa diania priamo, či nepriamo zúčastnili, voči tomu ako Lords of chaos vykresľuje jednotlivých protagonistov len potvrdzuje, že film trafil klinec presne po hlavičke. Nič proti black metalu, som fanúšikom. A preto poznám niektoré maniere ľudí, ktorí sa v ňom pohybujú. Všetka tá teatrálnosť a mačizmus k tomu jednoducho patria - potom kapely rozdeľuje, či dostatočne zvládajú aj hudobné remeslo. Od koho iného mohlo takéto pózerstvo prísť, ak nie od rozmaznaných pubertiakov zhýčkaných severským sociálnym blahobytom, kde si musia nepriateľa a následný odpor vymyslieť - inak im reálne nič nehrozí - a v konečnom dôsledku svoju agresiu ventilujú len kvôli pozornosti verejnosti, lebo by sa unudili (alebo upili) k smrti? Bez ohľadu na to ako presne sú zobrazené skutočnosti sa tvorcovia v zásade držia faktov (vražda, podpaľačstvo, skutočné fotografie atď.), akurát súvislosti zrejme interpretujú po svojom a o tom je tvorivý proces. Z psychologického hľadiska je film mimoriadne presný - musím to priznať aj napriek tomu, že zo spomenutej predstieranej rebélie a egotripu pár tínedžerských magorov vzniklo v konečnom dôsledku niekoľko skvelých kapiel. Ten, kto neprizná, že v skutočnosti šlo pri daných udalostiach o súboj v popularite medzi mládežou a nie o ideologický odpor, či nejaký iný vyšší princíp a slepo adoruje vykreslených členov kapiel, zrejme ešte mentálne nedospel. ()
Přesně chápu, proč Akerlund tímhle filmem nasral všechny trve norwegian black metal uctívače. Na místo oslavy svébytného hudebního subžánru a jeho zakladatelů se jedná o boření temných mýtů, nekompromisně jízlivou dekonstrukci ikon a jejich odhalení v podobě, která je dost pravděpodobně velmi blízká realitě - tedy vypatlané omladiny, kterým ta hudba vlezla na mozek víc, než je zdrávo. Vlastně jediné, co mi (vyjma poněkud přefouklé stopáže) na Lords of Chaos vadilo, byl minimální důraz na black metal jako takový a podtrhnutí toho, že jakkoliv její autoři si status kultovních postav nezaslouží, tak právě jejich tvorba trvanlivost a sílu má. Vše ostatní je podáno víc než dobře a na historické nepřesnosti nemá smysl žehrat, Akerlund se od polohy filmu coby doslovného biopicu distancuje hned úvodním titulkem. A především - Lords of Chaos jsou natočeni špinavě, nelíbivě, obsahují upřímně děsivé momenty (vše s Deadem), obrazy extrémního násilí a posedlosti ideologií, ale zároveň z nich srší pozérství, jakási primitivní tupost a obhroublost. To vše obaleno nadsázkou, která ale chvílemi hodně rychle nadsázkou být přestává. To je ve své podstatě hodně trefný odraz esence devadesátkového norského blacku. ()
Nebýt smyšlených a pozměněných událostí, neexistujících postav nebo snahy vyobrazit Varga v tom nejhorším světle, zasloužil by si film svým zpracováním klidně 4-5/5. Takhle je to ovšem místy slušnej cringe a spíše fikce, než biografie. ()
Ako metal a príbeh poznajúci jedinec som sklamaný. Bolo ale zaujímavé vidieť sfilmovanú legendárnu smrť speváka Dead. Nečakal som až takú dávku gore aku som dostal (Euronymus umrel jednou ranou nožom do hlavy a v boji, nie ako o zivot prosiaci dobodanec). Z Varga urobili hajzla a jeho židovský predstaviteľ je kopanec pod pás. Hudba? Pohnojená. Malo to aj svetlé chvíľky ale nadšenie ktoré som z informácie že sa taký film točí nahradili horké sliny. Aspoň že spomenuli, že film je okrem pravdy založený aj na lži. ()
Miluju black metal, poslouchám Burzum i Mayhem + asi dalších 100 kapel 😈. Dnes je black metal o poznání dál než v počátcích v 90.letech, existují desítky podžánrů, kde se i kloubí melancholické melodie se syrovostí stylu. Samotný Mayhem žije dál a je perfektní při live koncertech. Varg vydal po propuštění z vězení několik skvělých alb, které již také zdaleka nejsou tak ordoxní jako na počátku a obsahují skoro až "romantické" pasáže, o textech nemluvě. Ale někomu, kdo nemá páru a vnímání pro tento hudební styl, to beztak nevysvětlíš, kolik krásy v sobě má. K samotnému filmu, čekal jsem totální průser, několik oblíbených kapel dokonce vyhlašovalo úplný bojkot filmu.... Musím ovšem uznat, že mne film dost překvapil a i v celku pobavil. Jediná postava Varga, je opravdu hodně přehnaně stylizovaná do představy "lidské satansko-naci bezcitné zrůdy" jakou by si lidi přáli a stále se snaží z něho udělat. Ten chlápek byl a je inteligentní s vlastním názorem, co se nebojí sdělit a i když někdy přehání má v něčem pravdu. ()
Tento film mě bude obtěžovat i ve snu,takže za pět. ()
Srovnání s filmem o Queen sedí. Ale je to jako dívat se na životopis princezny Diany a její pseudoproblémy srovnávat třeba s účastnicí zájezdu dobytčákem do Osvětimi. Protagonisté jsou samozřejmě vypatlanci, kteří by si zasloužili nevylézt z vězení, protože společenská užitečnost dosahuje záporných hodnot. Nicméně jsem se bavila u této zfilmované soutěže talentů, kde kvalita zpěvu není tak důležitá jako (nedostatek) pozérství a drsňáctví. Umělci jsou holt větší magoři než většinová populace. Lecko z nich to chce dotáhnout na vyšší level. ()
Film „Vládci chaosu“ takmer dokonale reprezentuje to, že prečo nenávidím black metal a jeho blízke subžánre. Viac by som k tomu ani nechcel napísať. ()
Samozřejmě, že black a death metalisté to nemají v hlavě úplně v pořádku. Tedy pokud si chlapci na ten satanismus jen hrají je všechno v pohodě. Horší je, když to začnou brát vážně. Pak může dojít ke škodám na majetku nebo dokonce ke ztrátám na životech. A to je škoda, protože i já si občas jejich muziku pustím a není to špatné. Moc kvalitní film to však není. Fascinující byla výdrž obětí vražd. Velmi nevěrohodné. ()
Pozrel som si to hlavne kvôli režisérovi a tie jeho prvky a štýly tam sú, ale nie sú ešte na tom vrchole. Inak povedané, čakal som viac. Nemám žiadny vzťah k nórskemu metalu okrem filmu Heavy trip. Lenže ten je komédia a robí si z tejto témy srandu. Tento film je o reálnych udalostiach. Mám kamaráta (metalistu) ktorý si tento film samozrejme užil. Ale ja, keď som skôr rock blues, Hendrix, 60s, Punk a jediný metál čo počúvam je Metallica a Black Sabbath, tak si to neužijem toľko ako on. Ale aj okrem toho... Nebavilo ma sa pozerať na voľakých pojebaných nesympatických pozérov ktorý ako jediné počúvateľné považujú chrapuňsky fajčiarsky krik. Ale napr Mechanický Pomaranč (jeden z mojich najobľúbenejších) má ako hlavné postavy tiež "zlých ľudí" ale bavilo ma to pozerať, takže to ide spraviť aj dobre. Avšak, pri konci kedy sa odohral "masaker" som uvažoval aj nad 4*. To bola fakt dobra scéna, ktorá celý ten dej napravovala, ale nakoniec to mám za 3. Určite, keby to počúvam tak si to viac užijem. ()
Vlastně opačný názor než předkládá dokument "Until the light takes us". Kde je pravda se nedozvíme, ale není to asi důležitý. Tady je vlastně hudba trochu upozaděna na úkor postav. Taky bych netlačil tolik na diváka s tím jaký jsou to vlastně všechno pozéři. To může fungovat i implicitně. ()
Reklama