Režie:
Chantal AkermanObsahy(1)
Křehký snímek, postupující od dobrovolné izolace k milostnému splynutí, je klasikou lesbické kinematografie. Nezakládá si na identitárním ani estetickém purismu a něžně přes sebe vrství rovinu autorství, perfomance a queer ženství. Jako by Akermanová prostupovala každým osobním zájmenem a coulem svého nezařaditelného debutu. (Letní filmová škola)
(více)Recenze (6)
Film je možné rozdělit do tří částí. V první přešlapuje Chantal Akerman nahá po přízemním bytě, stěhuje matraci, jí cukr a píše nekonečný dopis. Voiceover je v konfliktu s realitou, přičemž úvodní věta zní „A tak jsem odešla“ a vy cítíte, že tohle není začátek. Druhou částí je epizoda s kamioňákem, kdy jde handjob ruku v ruce s existencionální rozpravou, z níž zůstane jen chvilková spřízněnost. Pomyslný kruh života se uzavírá v závěrečné třetí části zachycující netradiční návštěvu ex-přítelkyně, která vrcholí dvacetiminutovou lesbickou scénou. Řekla: „Zítra musíš odejít.“ Víc než cokoliv jsem si užíval nedotknutelný stav, do nějž mě film dostal. Není to jako zapomenout na čas, spíš jako zapomenout na skutečnost. ()
Chantal Akerman rozhodně nebude moje oblíbená autorka, protože její filmy jsou prostě formálně takové, že mi nesednou. Já mám rád příběh. Tady mi chybí. Černobílá kamera filmu je krásná, ale co se před ní odehrává, mě v podstatě celou dob nezajímalo. Že by se mi nechtělo o dění přemýšlet? Nebo je to prázdné? ()
Film, kde jsem vůbec nevnímal žádný mechanismus - střih, herecké výkony, kamera. O postavách víme jen to, co vidíme, a úplně to stačí. Vlastně o nich skoro vůbec nic nevíme. Možná ta závěrečná pasáž, ta už se mnou zas až tak nic nedělala, vzhledem k tomu, co jsem si prožil(a jak jsem si prožil) předtím, kde jsem pořád, díky režii, žil v nějakém neproniknutelném, ale přitom dotknutelném stavu. ()
Myslím, že překlad do češtiny by měl zahrnout celé jednotné číslo, tak jako originál: "Já, ty, on, ona, ono". Od množného čísla se název, jako celý film, distancuje. Nejradějí bych se ovšem smířil s názvem: "Já, on, ona" - proč by mě do toho (ty) měla zatahovat. Film-performance se odehrává v prostoru čekání "až naprší a uschne" (či až nachumelí a roztaje, viz film). Nebo také ve třech "ročních" obdobích, která se neustále opakují. Film je svým způsobem zneklidňující, ale i uklidňující. WillBlake píše něco o "nedotknutelném stavu" (někdo jiný píše o "dotknutelném") a není to jako zapomenout na čas, spíš jako zapomenout na skutečnost. ()
Pozdější filmy Akermanové na mne kdysi udělaly dojem, snad se mi líbily audiovizuální estetikou, nad kterou jsem tehdy příliš nepřemýšlela, zřejmě z nedostatku příležitostí podobnou kinematografii vidět. Toto je je ale snobská prázdnota. ()
Reklama