Režie:
Ernst LubitschKamera:
Theodor SparkuhlObsahy(1)
Nejen v nemilosrdném zesměšnění války a militarismu překročil tento film dobové limity. I přísný estetik expresionistické kinematografie Rudolf Kurtz mu musel už v roce 1926 přiznat do té doby nevídanou stylistickou konsekvenci. Joe Hembus: "Lubitsch skoncoval se zdánlivě nevyhnutelnou nutností spokojit se s předem daným formátem. Jako malíř, který pociťuje malování všech obrazů na stejné obdélníkové plátno jako neakceptovatelné a vzhledem k vlastním cílům nesmyslné, stříhá si Lubitsch své filmové plátno podle forem a formátů přiměřených obsahům v obraze. Do té doby nic takového neexistovalo, a to, co vzešlo mnohem později, v moderním filmu, z experimentů s možnostmi split-screen, se může jen velmi nesměle měřit s tím, co zde Lubitsch dokázal." (oficiální text distributora)
(více)Recenze (13)
Místy i docela vtipná 80-ti minutová groteska s množstvím zajímavých nápadů, která ale jaksi nepůsobí celistvě. Začátek filmu je totální chaos, který nabere až tak v půlce jakýsi směr a trošku klidnější temto. Příběh sám o sobě nemá moc co nabídnout, což u grotesky jaksi čekat ani nejde, Lubitchova snaha odlišit se je sice sympatická a film díky tomu rozhodně vybočuje ze stereotypu, ale je to vše bohužel na úkor kvality. 65%. ()
Film se odehrává ve skvělých dekoracích plných různých ornamentů a příběh je na rok vzniku docela crazy, občas se objeví i dobrý vtip, navíc poslední scéna je docela překvapivá. 80 let od natočení je nicméně na Horské kočce znát. Obávám se, že dnes už jen tak někoho nezaujme. Vemte si jenom to, jak tehdy vypadal ideál mužské krásy... ()
Ernst Lubitsch i v Horské kočce nabízí inteligentní komedii, která má velmi pěkné a vypointované scénky, zvláštně ošklivé herce, naddimenzované interiéry a hlavně v hlavní roli komediální talent Poly Negri. Ta bylo prostě úžasná a především kvůli ní a úvodní scéně vyprovázení poručíka Alexe z města by měl člověk tento film vidět. Délka není 65 min, ale 81 min. ()
Typický Lubitsch, ovšem daleko méně uhlazený než v pozdějším americkém období, více drsný kabaretní duch, jaký je nám znám z raného zvukového Vlasty Buriana, ovšem u Lubitsche více souvisejícího s Freudem a celou německou a rakouskou modernou, jež tak ráda otevírala vrátka různým zakoutím psyché a sexuality, zde ovšem s plnými porcemi groteskního pojetí. Důležitou roli ve filmu hrála hudba - hemží se to v ní samými vojenskými marši, dobovou tancovací muzikou, do záběru se dostanou i noty se zpívaným textem. Tedy přímo výzva pro někoho jako Jan Klusák (nebo i slušné jazzmeny), aby se popasoval s různými dobovými žánry (se samozřejmou ironií vlastní Lubitschovi). Je proto pro mě nepochopitelné, že zvukový doprovod k filmu vytvořila labskoústecká kapela Houpací koně, jež se motá v kytarovém a klávesovém zvukovém pojetí rockových klubů. Nebyla to totiž ani experimentální hudba, která je často k slyšení jako doprovod němé kinematografie (i když ani ta moc k Lubitschovi nepasuje - ostatně i Buňuel doprovázel Andaluzského psa dobovými tangy - co ostatně jiného k vyvolání chtíče, že?). Nutno říci, že moje výhrada směřuje k živému předvedení filmu, restaurovaná německá verze obsahuje hudbu zhruba v takových intencích, jaké jsou v něm obsazeny už v obrazové stránce. ()
Dobová ukážka inteligentnej grotesky, spájajúca sociálno kritický pohľad na vec s obyčajným pokusom zabávať. Nevyznie to tak, ako napr. Chaplinove opusy, ale pokus dať filmu iný rozmer, ako to bolo vtedy zaužívané, je tu badať. Film pobavil, ale vykresať sa z toho dal krajší diamant. Lubitsch bol predsa skvelý režisér. ()
Reklama