Režie:
Edgar WrightKamera:
Jung-hoon JungHudba:
Steven PriceHrají:
Thomasin McKenzie, Anya Taylor-Joy, Matt Smith, Diana Rigg, Terence Stamp, Synnøve Karlsen, Lisa McGrillis, Rita Tushingham, Michael Jibson, Andrew Bicknell (více)VOD (4)
Obsahy(3)
Studentka módního návrhářství Eloise (Thomasin McKenzie) se právě přestěhovala z ospalé anglické vesničky do životem pulzujícího Londýna. Už to může s psychikou mladé holky solidně zacloumat. Mnohem víc ji ale ovlivňují „noční dobrodružství“, které zažívá po usnutí v pronajatém pokojíku vlídné paní domácí (Diana Rigg). Ve snu se vrací časem do šedesátých let, do proslulé londýnské čtvrti Soho a nočního klubu Café De Paris. Tady potkává talentovanou zpěvačku a tanečnici Sandie (Anya Taylor-Joy), které chybí už jen krůček k tomu, aby se stala opravdovou hvězdou. Sandie má silné kouzlo osobnosti, kterému Eloise podléhá čím dál víc, stejně jako stylu, tónu a divokosti zlatých šedesátých. Podléhá jim tak, že si nevšímá, jak mezi všemi těmi barvami začínají převládat temné tóny, a že její noční pouto s minulostí začíná pronikat i do její každodenní existence. Eloise si uvědomuje, že Sandie nemusí být jen výplodem její fantazie, ale skutečnou lidskou bytostí, která ji z minulosti zoufale volá o pomoc. Eloise se jí rozhodne zachránit. Je to šílené? Možná. A nebezpečné? Zcela určitě. (Cinemart)
(více)Videa (4)
Recenze (437)
Edgara Wrighta mám rád, ale čím vážněji se tváří, tím větší s tím mám problém. Takže dám vždycky přednost Soumraku mrtvých a Jednotce příliš rychlého nasazení před povrchně přestylizovaným Baby Driverem. A teď i před Poslední noci v Soho. Jeho novinka mi připomínala del Torův Purpurový vrch, tedy horor, který byl po všech stránkách skvělý audiovizuálně, i žánrově. Jen jsem u něj měl pocit, že si režisér plní nějaký svůj sen a skládá poctu oblíbenému žánru, oblíbené době a oblíbené formě. A dělá to skvěle, jenom jako kdyby to celé točil spíš pro sebe než pro kohokoliv jiného. Na druhou stranu Wrightovy hrátky s barvami, skvělý soundtrack, nádherné kostýmy a čas od času i jeho typické audiovizuální hrátky pořád fungují skvěle. A Thomasin McKenzie je výtečná a Anya Taylor-Joy jí šlape na paty, ale nestačí to. Wright dělá Poslední nocí v Soho radost hlavně sobě, což mu přeju, ale tleskat mu za to nebudu. ()
Na jednu stranu MeToo natočený voyeristicky upachtěným stylem, který vzbouzí otázku, zda Wright o existenci sexuálního násilí až do nedávna nevěděl, že je z něj tak roztomile paf, a na tu druhou z téhle doslovné a pečlivě vysvětlené študákoviny ve výsledku nevyšlo nic než standardní bitchfight. Protože když dělám přímočaré revenge porno na ose muž-žena bez jakýchkoli komplikujících faktorů, dává perfektní smysl zakotvit u konfliktu dvou žen a smečky mean girls. Skoro jako by tu někdo spíš než o MeToo chtěl mluvit o NotAllMen. ()
Edgar Wright měl vždy styl. A na tom si v podstatě postavil kariéru. Tvůrce volné Cornetto trilogie, Scotta Pilgrima proti zbytku světa či Baby Drivera patří z dnešního pohledu dost možná patří stylem mezi nejvýraznější tvůrce současnosti, přičemž si jeho tvůrčí styl rychle našel bohatou základnu fanoušků. Mezi Wrightovi trademarky též patří výrazné využívání hudební dramaturgie (Wright má hudbu velmi rád, jako fanoušek Sparks o nich dokonce natočil dokument The Sparks Brothers) a též práce s humorem. Bez humoru se přitom neobchází ani Wrightova novinka, Poslední noc v Soho je ovšem něčím, co Wright zatím ve své kariéře neokusil (Soumrak mrtvých se nepočítá!). Jde totiž o horor, který se stejně jako letošní Zhoubné zlo Jamese Wana výrazně inspiroval žánrem Giallo. A mohl by skvěle sednout i lidem, kteří Wrightovi předchozí tituly vlastně dvakrát nemusí. Wright měl především štěstí na obsazení dvou ústředních hereček. Thomasin McKenzie i Anya Taylor-Joy Poslední nocí v Soho potvrdili status dvou neskutečně talentovaných vycházejících hereček, které před sebou určitě mají bohatou budoucnost. McKenzie je od počátku vyobrazená jako sympatická hororová protagonistka, časem ovšem definitivně dokáže prodat peklo, kterým si její postava prochází. Její Eloise se od počátku dostává do děsivější situace a McKenzie divák při sledování tu dívku, která pomalu začíná ztrácet povědomí mezi realitou a fikcí naprosto věří. V druhé stěžejní ženské roli sekunduje Anya Taylor-Joy, přičemž je její Sandie vlastně přesným opakem Eloise. Dost možná je vlastně ženou, kterou by Eloise ve svém nitru chtěla být. I Taylor-Joy do své role dává všechno, postavy Eloise i Sandie ovšem fungují v souběžném kontrastu. Obě jsou tak trochu naivní, obě ovšem svým vlastním způsobem. Obě mají nějakou formu snu, každá z nich má ovšem svou specifickou hranici toho, jak snu dosáhnout. Scénář, který Wright napsal společně s Krysty Wilson- Caims dokáže z propojení příběhu těchto dvou postav skutečně vyždímat maximum. Při zmínce o hereckém obsazení se krom od pohledu výrazného Matta Smitha, též nadále výrazného Terence Stampa a sympatického nováčka Michaela Ajao musí zmínit i Diana Rigg. Pro paní Bondovou z Ve službách Jejího Veličenstva či Olennu Tyrell ze Hry o trůny šlo bohužel o její poslední roli. V samotném postavu poté Rigg sice nemá tolik prostoru, jakmile ovšem nastoupí na scénu, prostor si dokáže dostatečně ukrást pro sebe. A dokázat, že v září 2020 svět opravdu opustila výrazná britská herecká dáma. Ten Wright je tam pořád cítit. Krom klasicky vyšperkovaného vizuálu i právě skrze humor a opět výraznou hudební dramaturgii. Wright nadále předvádí, že má skvělý hudební vkus a film je tak plný parádní dobové hudby ze 60. let. Celkově je dobový Londýn ze 60. let zpracován úchvatně a nachází se zde hned několik popkulturních odkazů. Wright v průběhu navíc předvede, že by časem mohl definitivně realizovat muzikál, protože jakmile dojde na zpívání a tancování, Wright předvádí, že by v tomhle žánru předvedl zajímavé věci. Krom využití písní ovšem stojí za zmínku též solidní původní hudba Stevena Price. V průběhu Wright opět předvádí, že miluje kinematografii. Šetrně odkazuje na bondovky i Snídani u Tiffanyho, holt skutečně vzdává i dobovému Londýnu. Vizuální pojetí je poté skutečně výrazně inspirováno žánrem Giallo, nejvýrazněji v momentech, kdy se pracuje s neonem. Wright v průběhu parádně gradovat atmosféru a celé se to ve finále odhalí jako intenzivní psychologický teror, kde Wright pomalu tahá diváka za nos, aby v závěru vytasil nečekané trumfy. Dle jeho slov bylo jeho cílem to, aby divák odhaloval příběh postupně jako Eloise a jeho vypravěčská vize se mu v tomhle ohledu vydařila na jedničku. Za zmínku stojí i výrazné kamerové hrátky Jung-hoon Junga, solidní práce se střihem a především Wrightův styl v té nejlepší podobě. Osobně bych se nebál označit Poslední noc v Soho za jeho nejvýraznější a očividně i nejambicióznější film, který dokáže dostatečně uspokojit i diváky, kterým Wrightův neposedný styl obvykle nesedne a jeho filmy jim přijdou jako naleštěné nic. Wright skutečně natočil chytrý psychologický horor, který navíc chvílemi přeskakuje mezi žánry. Dokáže obstát jako romance i intenzivní horor, která dokáže být v pravých momentech adekvátně nepříjemná a působí dojmem, že za kamerou stojí někdo sebejistý, kdo přesně ví, co chce od lidí před kamerou i za ní. I díky čerpání z Giallo žánru možná Poslední noc v Soho někdy tak trochu skáče do absurdních vod, i to je ovšem součástí hry. A kdo ty pravidla prokoukne, nečeká ho nic jiného než neskutečně silný zážitek. Milostný dopis Londýnu ze 60. let, který občas připomene i samotné filmy Alfreda Hitchcocka, občas při jeho sledování skutečně rychle vyplynou na povrch vzpomínky na Wanovo Zhoubné zlo a v součtu se směle zapíše jako dost možná nejlepší horor roku. Wright umí propojit audio i vizuál v intenzivní podívanou, která je zatím to nejlepší, co šikovný Brit předvedl. Po letošních The Sparks Brothers tudíž další trefa do černého a nyní jen stačí doufat, že po nové adaptaci The Running Mana Wright skutečně natočí muzikál........ () (méně) (více)
Stoprocentně opojný zážitek, který mě do sebe vtáhl jako se to povede málokterému snímku. Edgar Wright zkrátka po 14 letech natočil film, kterému nemám co vytknout, a především způsob, jakým ho natočil, bere dech. Úžasný vizuál v rytmu skvěle vybrané hudby, mraky režijních nápadů, chytrý (jen v závěru možná až moc doslovný) scénář a fantastické obsazení, z nějž Anya Taylor-Joy je bohyně, ale Thomasin McKenzie jí svojí proměnou šlape tak dlouho na paty, až s ní nakonec hravě drží krok, a Matt Smith je jako vždy skvělou volbou. Těším se, až to všechno prožiju znovu. ()
Roztomilá McKenzie sní nebo vyšiluje, šukatelná Taylor-Joy tančí nebo vraždí (ups!), kamera kouzlí překrásné obrazy a mazlí se s barvičkama, a soundtrack k tomu výborně dotváří retro náladičku šedesátkového Londýna, v němž je těžké neztratit svou nevinnost a ještě těžší přežít. Na druhou stranu, z dvouhodinové stopáže bych vystřihnul cca 20 minut nebo alespoň lépe mlžil pravdu, protože hlavní twist filmu divák prohlédne o dobrou půlhodinku dřív, než režisér zamýšlel. ()
Galerie (43)
Zajímavosti (18)
- V baru, kde pracuje Eloise (Thomasin McKenzie), točí podle štítku na pípě i smíchovský Staropramen. (Saur.us)
- Snímky města, které se objeví během závěrečných titulků, jsou ve skutečnosti pandemicky vylidněné ulice Soho, které sám režisér Edgar Wright nafotil během pandemie covid-19. Zdálo se mu smutné vidět centrum londýnských ulic naprosto prázdné, a proto se rozhodl, že fotky musí do filmu zakomponovat. (LucasAbelle)
- Natáčelo se v Londýně na těchto místech: Soho, The Old Truman Brewery na 91 Brick Lane ve Spitalfieldsu, Ramsay Hall na 20 Maple Street, Empire Cinemas London-Haymarket, St James's, ve Westminsteru, SOAS University of London Library na Russell Square v Bloomsbury. Natáčení probíhalo od 20. května do 9. srpna 2019. (noelcoward73)
Reklama