Tvůrci:
J.T. RogersHrají:
Ansel Elgort, Ken Watanabe, Rachel Keller, Ella Rumpf, Rinko Kikuči, Hideaki Itó, Šó Kasamacu, Tomohisa Jamašita, Šun Sugata, Masato Hagiwara, Ajumi Tanida (více)VOD (2)
Série(2) / Epizody(18)
Obsahy(1)
Kriminální drama Tokyo Vice, volně inspirované zkušenostmi Jakea Adelsteina, sleduje cestu mladého amerického novináře do tokijského podsvětí konce 90. let minulého století. Adelstein se jako první americký investigativní reportér prestižních novin Meicho Shimbun ujímá případů, které spolu zdánlivě vůbec nesouvisejí. Zanedlouho však pojme podezření, že v tom mají prsty nekalé síly. Poté, co s pomocí detektiva Hirota Katagiriho nastoupí k tokijské policii, je vržen do špinavého světa korupce, vražd a podvodů, kde nic není tak, jak se na první pohled zdá. (HBO Max)
(více)Videa (2)
Recenze (97)
Tokyo Vice je oveľa viac vzťahovou drámou, než sa dalo predpokladať. Na obrátkach začal naberať až v závere série - v duchu hesla "v najlepšom treba prestať". Ale je to veľmi zaujímavá a príťažlivá záležitosť, ktorá vám dá trochu ochutnať z podsvetia, trochu nahliadne do vnútorných démonov postáv a trochu do samotného života Tokia. Celé je to obalené do fajnovej atmosféry (toto slovo je už viac klišé, ale tu naozaj sedí) a čím ďalej, tým viac vás to berie. Teda aspoň mňa. ()
S povděkem kvituji, že autoři využili služeb posledního samuraje pro roli posledního policisty, a že vybrali do hlavní role vytáhlého bělocha, páč ten pak všechny přesahuje o hlavu, když už nepřesahuje jako herec. No a pak ten pořád (marný) drsně romantizující náhled bílých autorů na nedávno současné Japonsko.... . A jak nás evropský šmudliky a naše mafie vidí Japonci? Asi taky rozostřeně, řekl bych. - Anebo jsem to nějak nepobral a von je to vlastně jen takový vzpomínkový cyklus na jeden příběh někým prožitý. Tak jo. ()
V roce 2009 napsal Jake Adelstein jakousi knihu o Japonsku (prý memoáry) o které se už tenkrát pochybovalo jak moc se zakládá na pravdě. No a podle toho se teď uplácal na HBO seriál. Na osm epizod je to celkem rozvleklé a se spoustou zbytečných odboček. No a aby toho nebylo málo, série není solidně ukončena a bez pokračování (které HBO odkleplo teprve před třemi dny) působí jako dost nedotažený polotovar. Ano, má to atmosféru a jako sonda do japonského podsvětí super. Ale nějaká konzistence ve vyprávění tedy ani omylem. Prakticky bez toho, aby člověk hledal po internetu další informace, nedává seriál jako takový (po první sérii) vůbec smysl. Seriál se proto vyplatí sledovat najednou (a pouze) obě řady najednou. Lituji tedy všechny, co čekali dva roky na dokončení poloviny příběhu. Podrobněji u jednotlivých epizod. ()
Tak jsem konečně dočkal finále, které mi HBO MAX nedokázalo v české distribuci dopřát v normální datum vydaní a víceméně si dělali všechno podle sebe (neboli jeden díl na týden, přičemž v international měli k dostání dva), takže dík, kreténi! Jakožto milovník Yakuza her jsem si Tokyo Vice nemohl nechat ujít. Takhle originální seriál zasazenej v Japonsku se známými herci jsem snad ještě neviděl, a jsem velice překvapen, leč na každé postavě vám neskutečně záleží, ať už hraje menší nebo větší roli. Nejlepší epizody jsou rozhodně pátá a osmá, kde všechny události z předchozích dostanou jasné vyvrcholení situací. I přestože některé díly se občasně malinko vlečou a některé zase utíkají rychlosti světla, v celku by se celý seriál dal narvat do šesti dílu, které by naprosto stačily. Jakožto fanoušek akčních filmů a hororů mi absolutně nevadilo, že akce bylo minimum, leč dialogy a celý scénář museli psát zkušení lidé s dobrými nápady. Jsem zvědavej na druhou sérii, která snad bude, co nejdříve, poté svůj komentář rozvinu dál. První série za hodně silné čtyři hvězdy. ()
„Zkurvení Japonci!“ Verbal, ČSFD, Ostrava 2022. Tak tohle bylo první, co se mi projelo mezi ušima po zhlédnutí tohoto skvělého seroše, pojednávajícího nejen o brutálně otapetovaných japonských vířivých vanách, ale zejména o totálně jeblé japonské fašistické kultuře a bezvýhradné otrocké hierarchické podřízenosti. A ne, nejednalo se při tom průjezdu o hodnocení Japonců či kvality díla, jen se mi okamžitě vybavila veselá historka s filosofickým přesahem, která se odehrála koncem devadesátých let na exkluzivním mezinárodním školení vrcholových nenažerů v Mnichově. (Mongololidé a přitroublí mileniálové mohou v této chvíli s neurovegetativním klidem přestat plýtvat urputným slabikováním a odebrat se slintat si na rozštěpy, nebo co to vlastně mimo rozbíjení atomu takhle přes den obvykle děláte, protože by je následující text mohl zacyklit a tutově jej nepoberou ani chápavými končetinami!) V závěrečné části školení lektor povídá: „Pánové, k vlastnostem top managera patří nejen odborná erudice, ale také všeobecný kulturní přehled. Proto si vás na konec ještě trochu vyzkouším. Budu citovat úryvky z děl světoznámých klasiků a vy se pokusíte rozpoznat autora. Takže: „Radosti, ty jiskro boží, dcero z ráje zrozená ...“ Někdo?“ Naprosté ticho, klopení očí, když tu se najednou v první lajně vymrští Japonec, vypne se do pozoru, freneticky se ukloní a zařve: „Friedrich Schiller, Óda na radost, Weimar 1785.“ Pár lidí uznale zamručí a lektor pokračuje: „Matka vece: Zvonu hlasy volají tě k sobě, nepůjdeš-li, brzo asi zvon si přijde k tobě ...“ Zase chvilku rozpačité ticho, paxe ale opět vymrští onen ťaman a bez zaváhání vypálí: „Johann Wolfgang Goethe, Putující Zvon, Erfurt 1805.“ Pár frajerů pohrdlivě zakroutí hlavami, lektor se blahem vysemení a pokračuje: „Sobě hledejme spíš dobro, žijme sobě ze svého, ač v širé jámě té tu bez účtů a volni ...“ Naprosto stejná situace a jen ťaman strojeně zaječí: „John Milton, Ztracený ráj, Londýn 1667.“ Načež se vzadu jeden chlápek přikloní ke druhému a povídá: „Zkurvení Japonci!“ A vymrštivší se hujerský ťaman bez zaváhání kulometně kontruje: „Max Grundig, CeBit, Hannover 1998.“ Téměř osm plnotučných hodin mě tihle rýžožrouti a Ansel, který překvapivě vyrostl z prkenného divergentního slizáka do přirozeného a sympatického herce, parádně zabavili a byl jsem velmi zvědav, jakpak se to asi celé vysvrbí. Jenže ono to vysvrbělo akorát tak do zasraného útesovisce, a já si teď budu nejmíň rok okusovat nehty jak čurák, jestli to vůbec nějak dopadne a jestli to náhodou pohlupavá většina zase blahoslaveně nezařízne ve prospěch nějaké pastelově oelasťákované svištivé superpičoviny. Vidíte, jak jsem říkal - „Zkurvení Japonci“! ()
Galerie (151)
Zajímavosti (4)
- Ansel Elgort se naučil plynule japonsky s pomocí profesionálního novináře, aby mohl napsat tři příběhy před přípravou jeho role. (AffectedFace)
- Seriál je inspirován stejnojmennými memoáry Jakea Adelsteina, který se v 90. letech stal prvním nejaponským investigativním novinářem v japonském deníku Jomiuri šimbun. (raininface)
- Když jde Jake Adelstein (Ansel Elgort) se svým kamarádem do night clubu, hraje skladba „Insomnia“ od Faithless. (HanzoBureshi)
Reklama