Režie:
Alan RudolphKamera:
Tojomiči KuritaHudba:
Mark IshamHrají:
Keith Carradine, Linda Fiorentino, John Lone, Wallace Shawn, Geneviève Bujold, Geraldine Chaplin, Kevin J. O'Connor, Gailard Sartain, Brooke Smith (více)Obsahy(1)
Paříž, rok 1926. V zakouřené kavárně nadaný, ale v prodeji neúspěšný malíř v kristovych letech Nick Hart (Keith Carradine) kreslí karikatury dalších přítomných bavících se umělců do bulvárního sloupku novin. Po chvílí spatřuje svou femme fatale Rachel (Linda Fiorentino), která ovšem přijela ze států se svým zámožným partnerem, obchodníkem s obrazy Bertramem Stoneem (John Lone). V ihned nastoleném trojúhelníku to začíná jiskřit, přirozeně nesouhlasnými póly na jeho vrcholech... Druhá dějová linie je nastolena, když je Nick Hart požádán zámožnou pařížskou dámou Nathalie de Ville (Geraldine Chaplin) o "pomoc" při vyrobení kopií tří známých obrazů Paula Cézanneho, zakladatele a nestora francouzkého modernismu, který je již dvacet let po smrti, ovšem v dané době již ikonou francouzské olejomalby. (Ygnor)
(více)Recenze (13)
Já jsem snad nepoučitelnej, čistokrevný drama a nějakej modern art týkající se čmáranic, to jsem mohl odhadnout jak to asi dopadne. Moře zbytečnýho okecávání nezáživných scén, u kterých už divák dopředu bezpečně ví, jak dopadnou. Příběh bych shrnul asi takto, pařížskej neúspěšněj malíř povaleč padělatel a kořala v jednom, žárlivej Asiat, jeho žena klácená malířem a zadavatelka zhotovení plagiátu dohromady tvoří takovej milostně-obchodní čtyřúhelník, pak vedlejší postavy jako plešatej sloupkař a nějakej Hemingway, kterej tady furt něco mele. Příběh tam jako je, ale kdyby tvůrci přeskočili to rádoby umělecký žvanění a vdechli do filmu trochu života, možná by i za něco stál. 25% ()
Do prdele tie Shadwellove filmovo teoreticke kecy sa nedaju citat, tak to ten u mna dlhodobo nebude v oblubenych - to zatnem radsej obe polky prdele a dam do oblubenych Liventuru. Ba este Shadwell tu splieta cosi o Prvej Svetovej Vojne - sak bol film natoceny roku 1988, co to tu Shadwell mele za hovna ? Kazdopadne Alan Rudolph je najviac prehliadany reziser na svete, a prave tento film je jeden z jeho lepsich - spolu s Vyber si me 1984 a Songwriter 1984. Mlady Keith Carradine /Emperor of the north, Jizanska Pohostinnost/ je tu v roli maliara, zamiluje sa do zenskej menom Linda Fiorentino /Balik penez, Sniper/, vznikne tam potom akysli mylostny lichobeznik, dejova linia sa toci okolo maliarstva - tak to ja beriem. REziser nesiel cestou strhujucej dejovej linie. skor sa snazil zobrazit atmosferu doby, namakane dialogy a kostymy. To vsetko vo vkusnych kulisach. ()
Sentimentální, krásné, snad i zádumčivé a zaručeně renoirovské – jako by někdo rozpohyboval a oživil slavné plátno Snídaně veslařů; místo, kde neplatí zákon, natož čas, a kde se nesluší přemáhat k velikášským skutkům. I proto se rozvíjejí v Modernistech výlučně dílčí epizodky a rovněž postavy ztrácejí dramatické obrysy, aby zastoupily a nesly vlastnosti tehdejší epochy. Film mimo to vypovídá, sic nijak zjevně, o dvou nadmíru zajímavých skutečnostech. O umění a o kinematografii. (i) Podle francouzského badatele Rogera Odina je „filmové umění to, co se uvádí v kinech filmového umění“. Nepřehlédnutelně ironický osten tohoto výroku se osvětlí v okamžiku, kdy si uvědomíme jeho analogii s praxí panující v galeriích výtvarného umění. Ne samo dílo, které k sobě může poutat nekonečné množství názorů a interpretací, ale jeho kontext a zejména podmínky recepce jsou oním faktorem, který rozhoduje o tom, zda bude daný film vysoce oceňován nebo odmítnut. V procesu „rozpoznávání“ a „definování“ hodnot tak má výrazné postavení relativně úzká skupina zainteresovaných – v případě tohoto filmu jím je mecenáš Bertram Stone v apartním podání hongkongského herce (John Lone). (ii) První světová válka měla na kinematografii nesmírný vliv. Její vypuknutí zavinilo kruté snížení francouzské filmové výroby a Francie tak ztratila vedoucí pozici na světových trzích. Itálii brzy postihly podobné problémy. Sílící hollywoodský průmysl si pospíšil, aby zaplnil mezeru na trhu, a rozšířil své distribuční systém do ciziny. Na konci války ovládly americké filmy mezinárodní scénu a ostatním zemím se jen s omezeným úspěchem dařilo konturovat - Modernisté v sobě onen přesun těžiště kinematografie z Paříže do Hollywoodu zevrubně a graciézně zrcadlí. ()
Filmy odehrávající se v uměleckém prostředí mě vždy velmi přitahovaly, díky tomu jsem se dostal k tomuto snímku, ač jen v televizi s dabingem, který se tvářil více než slibně. A musím uznat, že nezklamal, dokonce příjemně překvapil, i když možná nepůsobil historicky uplně věrohodně, i tak si zaslouží velkou pozornost. Ten trochu jiný možný pohled byl spíše k dobru, než aby filmu nějak ublížil. Hlavní však byla psychologická rovina účinkujících postav, která působila velmi věrohodně. To, co by možná jiné od tohoto filmu odradilo, bylo právě tím, co mne zaujalo. Nebylo to jen prostředí a atmosféra, ale především velice pomalu se rozvíjející příběh, který vás příjemně pohlcuje a postupně naprosto zdolá, ale nesmíte se mu bránit a hned ho odsuzovat. Něterým by se možná ani nemusel líbit ten, řekněme, pozitivní konec, který tentokrát rozhodně nebyl na škodu a spíše snímku ještě přidal na jeho kouzlu a završil tak i jeho jemně humornou stráku. ()
Nemal som z tohto zdĺhavého filmu najlepší dojem. Je samozrejme pozerateľný, ale na opakované zhliadnutie nebudem mať čas. Keď Američania ukazujú Paríž na začiatku storočia, je to ako keď Hřebejk nakrúca filmy z doby, v ktorej ešte nežil. Herecké výkony ma zaujali, ale inak ma rušilo množstvo nadbytočných, celok denaturujúcich prvkov. ()
Galerie (39)
Photo © Metro-Goldwyn-Mayer
![Modernisté - Z filmu](http://image.pmgstatic.com/cache/resized/w663/files/images/film/photos/159/611/159611045_9852a9.jpg)
Reklama