Režie:
Eliza HittmanScénář:
Eliza HittmanKamera:
Hélène LouvartHudba:
Julia HolterHrají:
Sidney Flanigan, Talia Ryder, Ryan Eggold, Théodore Pellerin, Sharon Van Etten, Drew Seltzer, Alana Barrett-Adkins, Brian Altemus, Aurora Richards (více)VOD (1)
Obsahy(2)
Mladá holka nečekaně otěhotní a nikdo jí nechce pomoct. Se sestřenicí proto odjede z malého města do New Yorku na potrat. (Netflix)
Videa (2)
Recenze (41)
(7/10). Hodně komorní drama o silném tématu. Nedokážu si ani představit jak to mají ženy (dívky) v něčem opravdu složité. Nezávidím jim to a obdivuju je za jejich statečnost. Jak u porodu, tak u podstoupení potratu. My sledujeme příběh dívky, která se rozhodne pro druhou možnost. Její putování New Yorkem spolu se sestřenicí je plné zajímavých scén a melancholických detailů. Vrcholem celého filmu je bezesporu scéna, která odkazuje na název snímku. "Never Rarely Sometimes Always" v sobě skrývá obrovskou sílu. Divák najednou pochopí, proč je Autumn celý film zamlklá a jakou vnitřní bolest musí prožívat. Bavilo mě sledovat tento komorní snímek, který si podle mě užijí hlavně dívky. Ale i já (zástupce opačného pohlaví) jsem si ho dokázal naplno užít a ztotožnit se s ním. ()
Malé drama o velkém a v Americe kontroverzním tématu. Spoustu času se (jako ve skutečném světě) jakoby nic neděje, než přijde několik velkých momentů. Nicméně nečekejte žádné velké emoci ani katarzi. Ve srovnání s rumunským 4 měsíce, 3 týdny a 2 dny je toto skutečně slabý odvar. Nicméně pokud jste pozorní, dojde vám, že se v životě hlavní hrdinky děje něco dramatičtějšího a ošklivější, než co na první pohled vidíme. Říká ostatně, že za poslední rok měla dva milence. Toho prvního, o kterém si myslela, že je otec dítěte, na začátku vidíme. Toho druhého na začátku vidíme taky... ()
Zdánlivě neokázalé female empowerement indie, které se vrací k tématu potratů a snaží se nezúčastněně, ale empaticky, sledovat pouť dvou dívek z rodného města do NYC, kde má jedna z nich podstoupit interupci. I když velmi cením typicky zrnité, anti-euforické a poeticky autentické snímání Hélène Louvart, dělá mi problém tenhle film přijmout jako skutečné působivé a naléhavé dílo. Jeho konstruovanost a tezovitost vyplouvá na povrch až příliš často (dívčí sounáležitost redukovaná na stylizovaná gesta, karikovaný svět plný toxické maskulinity), zatímco přirozená procedurální síla jen zřídka (skvělá pasáž, která filmu dala jméno). Navíc to celé vyznívá zvláštně inertně, unyle, rozvlekle, empatie se tu omezuje na blízké snímání fyzických detailů a důsledně utrápenou hrdinku, jejíž setrvalá apatie chvílemi vyvolává indiferentnost. Ani jednou nevidíme prolnutí prostředí a vnitřního světa hrdinek s takovou lehkostí, s jakou tuhle mystickou operaci dokáže provést Andrea Arnold. Výsledek je navzdory aktuálnosti a naléhavosti vlastně trochu jako karaoke o třídu lepších artových filmů. ()
Nikdy, zřídka, někdy, vždycky. Chce zajistit, aby se cítila v bezpečí. A pokládá nepříjemné osobní otázky, zda ji někdo někdy nutil k pohlavnímu styku nebo ji partner někdy uhodil (silná scéna nad dotazníkem). Eliza Hittman strhne autenticitou, s jakou dokáže postihnout vnitřní svět dospívající dívky, která se v doprovodu sestřenice vydává z pensylvánského městečka do velkého New Yorku: ukončit neplánované těhotenství. Ještě netuší, kým je, kam směřuje, jak bude vypadat její budoucí příští, necítí se být matkou. Tohle naléhavé vyprávění plyne velmi pomalu, ale poměrně intenzivně se otírá o diváka, který ovšem může mít dojem, že ho tahle netradiční road movie o stále citlivém tématu okradla o kus „dráma“. Pořád jsem totiž čekal, že dívky někdo okrade, že se sestřenice (která musí kvůli penězům zkontaktovat hocha z autobusu) někde ztratí, že vyjde najevo, že nechtěné dítě není stejně starého mladíka… Vadilo mi i zjednodušené dorozumívání mezi oběma dívkami (zásadní dotazy přichází jen tak mimochodem), ale to asi patří k dnešní virtuální generaci. Přesto je tahle trnitá cesta, která odkrývá všechny lidsky i byrokraticky nepříjemné momenty, silná a autentická, a těží z výtečného hereckého dua (nejen Sidney Flanigan, ale i Talia Ryder válí). Festivalové, aktuální, empatické, ale i rozvleklé. ()
Indie film, který si vzal na paškál ošklivé a nepříjemné téma, nedokázal ale proměnit svůj potenciál. Hlavní hrdinka Autumn divákovi nepřiroste k srdci. Je apatická, zdánlivě nezajímavá, apatická teenagerka. O tom, jak v řiti je její život, se dozvíme spíš mimochodem - faktem, že se nedokáže svěřit rodině, zvláštně odtažitým vztahem s nejlepší kamarádkou (i když to je asi u některých puberťáků normální). Ale nejvíc pochopíte z rozhovoru se zdravotní pracovnicí, který dal jmenu filmu. To je jediný okamžik, kdy z Autumn spadne maska a divák vytuší, co se jí už několik let děje. (O to nepříjemnější je konec, když si uvědomíte, že Autumn se vrací do stejného prostředí, a kromě zbavení se nechtěného těhotenství si nepomohla.) Naopak sympatické je, že film nedělá s rozhodnutí hlavní hrdinky velké dilema, naopak je ukázané, jak absurdní je fakt, že v jejím domovském státě se jí interupci ještě snaží zkomplikovat. Chyběla mi tu ale nějaká katarze, nějaký opravdu silný moment, který by filmu dal nějakou emocionální tečku. ()
Reklama