Obsahy(1)
Společnost v době války trpí nemocí, proti které pomůže jen prostý rozum. Japonské nadsazené drama mistrovského režiséra Šóheie Imamury. Šóhei Imamura, jeden z mála režisérů na celém světě, kteří byli dvakrát oceněni prestižní Zlatou palmou z Cannes, patří mezi klíčové osobnosti japonské kinematografie druhé poloviny dvacátého století a bývá řazen mezi přední režiséry tzv. nové vlny šedesátých a sedmdesátých let. Již v raných snímcích jako Prasata a bitevní lodě (1961), Záznam o japonském hmyzu (1963), Rudá vražedná touha (1964) či Pornografové: Úvod do antropologie (1966) se jasně ukázal Imamurův až antropologický zájem o lidské pokolení skrze fascinaci lidovou kulturou a přízemně tělesnou podstatou lidské existence. Prostřednictvím postav z nejnižších vrstev a stylového připodobňování jejich údělu vůči zvířatům obývajícím stejný prostor jako samotní hrdinové Imamura ohledával pudovost a živočišnost lidské společnosti. Od konce šedesátých let režisér přesedlal na dokumentární tvorbu, kde se zabýval dějinami z pohledu obyčejných lidí v kontrastu k velké historii dějepisců a současně poodhaloval tabuizované aspekty válečné mašinérie během druhé světové války i soudobé japonské společnosti. Totožný přístup posléze uplatnil také ve svých nadcházejících hraných filmech jako Pasák (1987), Černý déšť (1989) i Doktor játro (1998). Titulní hrdina posledního jmenovaného filmu, starý doktor zoufale se snažící uchovat zdraví komunity v přímořské vísce během posledních měsíců druhé světové války, je typickým imamurovským hrdinou. Coby přízemní osobnost zapomenutá velkými dějinami svým absurdním a umanutým lopocením dává lepší vhled do podstaty lidí i jejich údělu v době války než nějaký učebnicový geroj. (Česká televize)
(více)Recenze (21)
Zajímavá sonda do japonské společnosti za druhé světové války. 1) 72letý ceněný režisér Šóhei Imamura angažoval mj. 50letého Akiru Emota (doktor Játro) a klavíristu a spisovatele Yosuke Yamashitu, aby složil trochu japonského jazzu. 2) Zobrazení poměrů v Japonsku v létě roku 1945 mi připadá historicky věrohodné a exoticky přitažlivé. 3) Přes všechna pozitiva cítím, že se ze mě fanda japonské duše ani kinematografie nestane - obojí je mi příliš cizí, vzdálené a nepochopitelné. ()
2. sv. v. se chýlí ke konci, Německo nevyhnutelně spěje ke kapitulaci a nálada mezi lidmi má k optimismu hodně daleko. Příděly jídla jsou malé, hygienické podmínky bídné, perspektivy do budoucna mizivé, muži jsou verbováni, dívky se prodávají a lékaři propadají mofriu (tedy..někteří). Dr. "Játro" Akagi provádí soukromý výzkum žloutenky, se kterou u svých pacientů přichází do styku dnes a denně. Po různých peripetiích dosáhne určitých výsledků, sklidí i úspěch na vědeckém symposiu; vojenské vedení (které má rozhodující slovo) však problém ignoruje. Obávám se, že všechno ostatní by byl zbytečný spoiler. Imamura překvapí pojetím vstřícným i vůči západnímu divákovi a velmi dynamickým tempem. Prostředí malého města je malebné, kamera má co zachycovat a daří se jí to dobře, zvuková, povětšině jazzová, kulisa je vynikající jako podkres, zčásti i jako samostatná hudba. Akira Emoto působí v hlavní roli autenticky, Kumiko Aso je jako jeho asistentka roztomilá, Keiko Matsuzaka hraje jako vždy skvěle a na svůj věk také neuvěřitelně vypadá. Snad už jen ty narážky na podobnost mezi životem lidí a hmyzu (popř. rovnou nějakých trepek, bičíkovců a kvasinek;)), začínají být v kontextu režisérovi tvorby trochu omšelé... Silné **** ()
"Všeobecný lekár musí mať dobré nohy a vedieť rýchlo behať. Ak mu jedna noha zlyhá, musí bežať len po jednej. Keď už nemôže bežať po nohách, musí chodiť po rukách." Šóhei Imamura je zjavne veľký vlastenec; v opačnom prípade by asi natoľko pronárodne orientovaný, motivačný film plný pátosu s vojnovým rámcovaním na konci 90. rokov nenatočil. Tragikomická postavička doktora Akagiho je divákovým sprievodcom po dobovom Japonsku, ale zohráva aj dôležitú rolu v pátraní ľudu po spoločnom nepriateľovi, proti ktorému by bolo možné obrátiť svoju nenávisť. Ak chcem nepriamo citovať film, hlavná myšlienka spočíva vo fráze "Na nebi nás ohrozujú bomby, na zemi zápal pečene." V dobovom kontexte sa Imamura zameriava aj na rozpor medzi armádou a obyčajným ľudom, ktorý charakterizuje najmä postojom voči armádnym lekárom a bežným všeobecným lekárom, medzi ktorých patrí práve Akagi. Nedôvera k armáde, koniec vojny v nedohľadne a šíriace sa choroby demotivujú národ, ale Akagi ho pozdvihuje svojou snahou dopátrať sa príčiny množiacich sa prípadov zápalu pečene, vzrastajúcich akoby vplyvom vojny. Imamura je veľmi otvorený (mimo postavy Akagiho zbytočne neprikrášľuje, práve naopak, jeho postavy hovoria nevyberavým jazykom, jednou z postáv je prostitútka, ktorá so sebou prináša aj závan erotiky), ale zároveň si zachováva nekritický nadhľad a v závere zlieva v obraze atómového hríbu vojnu a chorobu v jedno ako príčinu a dôsledok. Výsledkom je čosi ako protivojnové posolstvo, ktoré ešte chvíľu zostáva víriť v hlave. Akira Emoto v hlavnej roli fantastický. 80% ()
Rok 1945, tesne pred kapituláciou Japonska. Japonsko prehráva vojnu, sociálne štruktúry krajiny sa rúcajú. Hepatitída nie je hlavný problém spoločnosti ale korupcia, prostitúcia a sexuálne praktiky zatiaľ čo ľudia umierajú od hladu, na rôzne nemoci a ani taký doktor, ako Agaki aj keď beží obrovskou rýchlosťou od pacienta k pacientovi, nie je schopný urobiť nič. Na ostrove Seto vnútrozemného mora Japonska pracuje výstredný vidiecky lekár doktor Agaki, , ktorý je posadnutý liečbou epidémie hepatitídy a preto má prezývku doktor pečeň. A keďže sa mu nepodarilo získať pomoc od úradov, tí sú fanatický zameraní na prebiehajúcu vojnu, tak si zostaví vzorku stratených existencii. Alkoholika budhistického mnícha, chirurga závislého na morfiu, utečenca z vojnového zajatia a mladú prostitútku. ()
Imamura vždy ke svým postavám coby zástupcům lidského pokolení přistupoval s upřímnou fascinací, nicméně zatímco v 60. letech jeho filmy charakterizovaly spíše antropologická chladnost či satirizující, a tedy v principu hodnotící, hledisko, snímky z poslední třetiny jeho kariéry sálají větším nadšením, ba někdy až přímo oslavou přízemnosti a tělesnosti coby základu veškerého lidského konání. Tuto lehkou proměnu můžeme vidět jako zrání autorského přístupu, které přišlo příznačně po režisérově dokumentárním období, kdy dostal lepší vhled do reálných předobrazů pro hrdiny a hrdinky svých fikčních filmů, ale také coby projev vzdoru vůči stupňující se odtažitosti a artificálnosti (nejen japonské) společnosti v posledních dekádách dvacátého století. Příznačně a neprávem Imamurovy bodré ódy na lidskou přirozenost jako "Kuplíř", "Doktor Játro" a "Vlažná voda pod červeným mostem" stojí ve stínu jeho zdánlivě vážnějších či k vážnějším tématům se vztahujících snímků jako "Balada o Narajamě" a "Černý déšť". Přitom ale právě filmy jako "Doktor Játro" jsou esencí Imamurova přístupu k lidskému pokolení a jeho pachtění na pozadí velkých dějin. Zdejší titulní lékař je esenciálním imamurovským hrdinou - postavou z lidu, která byla historií zapomenutá, ale při tom nám její příběh může o lidech a konkrétně druhé světové válce říci mnohem víc než kdejaká hrdinská epopej. Směšný horlivý mužíček posedlý představou žloutenkové infekce a zásadně všem svým pacientům stanovující diagnózu zánět jater je rovnou měrou blázen, hrdina i podvratný spasitel, když na sklonku války v době vypjaté nervozity, snižujících se přídělů jídla a horečnaté snahy o nereálný zvrat vývoje války všem ve svém okolí dává glukózu a ordinuje klid na lůžku a vydatnou stravu. Jeho příběh je zároveň i o hořkém konfliktu člověka s ambicí pomáhat a mašinérie velkých dějin zastupované tvrdošíjně stupidním a omezeným armádním aparátem (v tomto ohledu je jedním z vrcholů snímku moment, kdy doktor odhalí příčinu epidemie zánětu jater). Imamura film zabydluje úchvatnou galerkou vedlejších postav, které všechny pomáhají dokreslovat absurditu nejen válečné situace, ale současně i vyjadřují úžasnou pospolitost lidí v době, kdy absurdní civilizační koncepty hierarchie, mravů, morálky a dobré pověsti prostě přestávají platit. Vedle prostopášného buddhistického mnicha a bravurního chirurga závislého na morfiu zaslouženě vyčnívá dívka Sonoko, kterou doktor přijme jako sestřičku, aby se ona přestala prodávat, ale toto předsevzetí se jí vlivem úsměvných okolností nedaří naplnit, ba dokonce ji od něho odrazují i její mladší sourozenci. "Doktor Játro" je spolu s "Kuplířem" jednak skvostně absurdním obrazem druhé světové války v kontextu Japonska, který v divácích zanechá hořkosladký pocit katarze nad podstatou, marností a především bláznivostí lidského pachtění. Paradoxně lze dokonce říci, že v těchto filmech Imamura vlastně dosáhl onoho klasického estetického ideálu mono no aware (patos pomíjivosti ve vztahu k lidskému konání), tolik vyzdvihovanému u Jasudžiróa Ozua, u něhož Imamura začínal jako asistent režie, ale ještě před svým vlastním debutem si vůči vzývanému mistrovi a jeho hodnotovému systému vybudoval averzi (po odchodu ze studia Šóčiku našel naopak ideálního mentora v bonvivánském obdivovateli lidské přízemnosti Júzóovi Kawašimovi). Jenže zatímco Ozu diváky melancholicky ukolébává v ódách na střední třídu, Imamura před nimi otevírá svět oproštěný od měšťácké uhlazenosti a naopak empaticky oslavuje tělesnost a pudovost. () (méně) (více)