Poslední recenze (576)
![plakát](http://image.pmgstatic.com/cache/resized/w80h113/files/images/film/posters/162/239/162239327_d3a619.jpg)
Hostinec v Tokiu (1935)
Hostinec v Tokiu je posledním Ozuovým dochovaným němým filmem, stejně jako posledním snímkem o potulném dělníkovi Kihačim, jenž se tentokrát s dvěma synky během hospodářské krize snaží najít práci a pomoci svobodné matce, jež si získá jeho soucit. Jde přitom o mistrovské dílo s řadou rysů Ozuových pozdějších, konceptuálnějších snímků. ___ Jak vysvětluje i filmový historik David Bordwell, Hostinec v Tokiu bývá pro svůj námět, melancholii i vyvrcholení srovnáván s pozdějšími Zloději kol (Ladri di biciclette, 1948), ale vzdor podobnostem je mezi těmito díly velký rozdíl. Zatímco Zloději kol jsou časově sevření, zaměření na hledání kola a jejich svět je doslova přelidněn, vyprávění Hostince v Tokiu je plné výpustek, rozprostřené v delším období, odehrávající se v překvapivě vylidněném industriálním světě a soustředěné po většinu času spíše na vnitřní variace než na rozvíjení zápletky. ___ Své postavy přitom Ozu nechává projít třemi různými fázemi, přičemž každá je řízená jiným rytmem, jinými prvky a jinou logikou – a každá jako by v něčem reflektovala motivy, které ve svých předchozích filmech načrtnul, např. nezaměstnanosti a hledání práce z Tokijského sboru, rodinný piknik v Narodil jsem se, ale... nebo svého druhu milostný trojúhelník z prvního "kihačuovského" snímku Náhlé vnuknutí, přičemž každý z nich je tu vsazen do odlišných, posmutnělejších souvislostí. Posun lze sledovat i v uchopení typových figur cyklu, takže Kihači je odpovědnější a ušlechtilejší, zatímco starší syn naopak komplikuje život dětinskými rozhodnutími. ___ Ozu s natočením prvního zvukového filmu vyčkával nikoli z estetických důvodů, ale kvůli slibu, jenž dal svému příteli –a tak s vědomím nástupu zvuku testuje mnohé z prostředků, jež precizuje v pozdějších zvukových filmech. Je tu třeba překvapivě hodně dialogů (v mezititulcích), které přitom mají spíše rytmickou než významovou funkci. Otevřeně přitom pracuje s přechodovými záběry prostředí, které zejména v první polovině rytmicky oddělují jednotlivé dny. Časové úseky i celé blokysoučasně propojuje obměnami motivů, situací či replik.A stejně takpřekvapivě experimentuje s hloubkou pole, kdy velkou část jednotlivých záběrů nechává mimo ostrost. ___ Kihači se po svém finálním ušlechtilém, ačkoli vlastně pošetilém gestu krátce ohlédne zpět, přehodí si svršek přes rameno a hrdě odkráčí mimo ostrost vstříc svému osudu, a tím pro nás symbolicky uzavře nejen jeden umělecký projekt s čtveřicí interpretací jedné postavy, ale vlastně i nám známou etapu němé tvorby Jasudžira Ozua – a v jistém ohledu i japonskou němou filmovou éru jako takovou, protože mezi prestižními režiséry zůstával právě on posledním jejím představitelem.
![plakát](http://image.pmgstatic.com/cache/resized/w80h113/files/images/film/posters/162/241/162241330_25b475.jpg)
Náhlé vnuknutí (1933)
Náhlé vnuknutí je v kontextu Ozuovy kariéry důležitý snímek nejen pro své umělecké kvality experimentu s epizodickým vyprávěním, ale i tematicky a produkčně. Šlo totiž o počátek jeho série němých filmů z nečekaného prostředí, která sdílí typově podobnou postavu téhož jména, jež ovšem toutéž postavou není. ___ Po filmech o studentech či z každodennosti střední třídy se Ozu ve snímku Náhlé vnuknutí zaměřil na proletářské prostředí, přičemž hrdinou učinil nevzdělaného, nepříliš dobře placeného sezónního dělníka Kihačiho, jenž navzdory své dobromyslné povaze není zvlášť bystrý, stará se – tu více, ale častěji méně úspěšně – o svého svérázného syna a nechává se zmítat milostnými problémy. To jsou ostatně i dvě hlavní střídavě přerušované a napojované dějové linie tohoto nečekaně fragmentárně vyprávěného sociálního dramatu s atmosférou odlišnou od Ozuových předchozích snímků. ___ Hlavní role Kihačiho se ujal Takeši Sakamoto, který se předtím objevil ve zpravidla menších úlohách už ve čtrnácti předchozích Ozuových filmech. Jeho syna si zahrál Tokkan Kozó alias Tomio Aoki (představitel mladšího ze dvou chlapečků v Narodil jsem se, ale...) a roli jedné z důležitých žen v Kihačiho okolí si zahrála Čóko Ída. Tato jména jsou důležitá, neb jestliže z Náhlého vnuknutí učinil Ozu první film svého několikaletého uměleckého projektu čtyř celovečerních filmů, bylo to právě se Sakamotou v titulní roli Kihačiho a s Kozóem i Ídou v podobně pojatých vedlejších rolích: Náhlé vnuknutí, Ukigusa monogatari (Vyprávění o třtinách ve větru, 1934), Hakoiri musume (Nevinná dívka, 1935) a Hostinec v Tokiu (1935). ___ Nešlo přitom o tradiční seriál, v němž bychom sledovali tutéž postavu v nových příbězích, nýbrž vždy o novou interpretaci podobně společensky situované postavy dělníka téhož jména, která se napříč filmy mění jak svými osobnostními rysy, tak konkrétními pracovními či rodinnými okolnostmi. Nečekanou změnu prostředí, nálady i uplatněných postupů v Ozuově práci ocenila i dobová kritika, když se Náhlé vnuknutí stejně jako o rok dříve Narodil jsem se, ale... a jako o rok později následující „kihačuovský“ snímek dočkaly vítězství v již tehdy prestižní anketě časopisu Kinema Junpo o Cenu pro nejlepší japonský film roku.
![plakát](http://image.pmgstatic.com/cache/resized/w80h113/files/images/film/posters/162/239/162239448_fe372e.jpg)
Narodil jsem se, ale... (1932)
NARODIL JSEM SE, ALE... zůstává nejznámějším a nejoceňovanějším němým filmem Jasudžira Ozua. Skvěle funguje jako nadčasová společenská satira i pronikavý komentář k rodinné každodennosti, kde se potkává a doplňuje hned několik linií jeho tvorby: jen zdánlivě prosté příběhy z pracovního, školního a rodinného prostředí. ___ Jako satira přitom NARODIL JSEM SE, ALE... pracuje s překvapivě konkrétní tezí o japonském mocenském systému a neradostné roli představitelů střední třídy, motivovaných ke studiu na vysoké škole, aby se mohli stát úředníky či administrativními zaměstnanci ve firmách, kde jsou však předurčeni často potupně sloužit a ponižovat se před nadřízenými. A zatímco ve filmu Tokijský sbor Ozu podobný motiv zpracoval jako výsledek nešťastné shody okolností, když výpovědí a nezaměstnaností ponížený otec rodiny doplácí na své morální principy, v případě NARODIL JSEM SE, ALE... je perspektiva sžíravější, ačkoli film pro množství gagů, dětskou perspektivu a epizodické uspořádání působí pozitivněji. ___ Sledujeme rodinu úředníka Jošiiho, který se s manželkou a dvěma syny přestěhoval z města na předměstí, aby mohl být poblíž svému nadřízenému Iwasakimu. Film přitom společenské a mocenské procesy neanalyzuje skrze otce, nýbrž dvojici jeho malých synů, kteří v něm vidí vzor – a zároveň musí čelit šikaně místních chlapců. Ale zatímco s ní si poradit dokážou, objev systémové nespravedlnosti a skutečné role otce ve firmě je pro ně podstatně problematičtějším problémem k rozřešení. Jak si vysvětlit, že se otec před svým nadřízeným ponižuje? A co si z toho odnést pro vlastní budoucnost? ___ Ozu nicméně nezůstává u chlapců, ale v klíčových okamžicích zapojuje rovněž hledisko rodičů a klade řadu paralel mezi jednání dospělých a jednání dětí, jež tvoří sice komicky pokřivenou, ale o to výmluvnější variaci na obecnější vzorce jednání. ___ Snímek se vzdor své aktuálnosti a relativní didaktičnosti ukázal jako překvapivě nadčasový a mezinárodně srozumitelný. Čím to? Jistě, Ozu tematickou zátěž vyvažuje množstvím gagů, pointovaností epizod i působivostí paralel dospělého světa v dětském. Především ale hravě, leč velmi výmluvně zachycuje mnohá úskalí re/prezentace rodičovské autority tváří v tvář vlastním dětem za zavřenými dveřmi domácnosti, což je zkrátka mnohem univerzálnější a srozumitelnější než sebelépe zachycená společenská situace.
Poslední deníček (24)
Záznam mé přednášky o kořenech (české) filmařiny tváří tvář výzvě celovečerního vyprávění
NA TÉTO ADRESE nově najdete záznam první ze dvou dlouhých přednášek, které jsem letos na Letní filmové škole v Uherském Hradišti pronesl: „Celovečerní“ tvůrčí problém aneb kořeny českého filmového vyprávění. Záleželo mi na ní ještě víc než obvykle, protože jsem mohl konečně veřejně vysvětlit mnohé z východisek, otázek a dosavadních výsledků mého stále probíhajícího výzkumu české kinematografie. Zatímco v úvodu se věnuji obecnější problematice psaní estetických dějin českého filmu a proč se vůbec dějinám českého filmu věnovat, následně se zaměřuji na svůj vlastní výzkum dějin české kinematografie do roku 1925 a nakonec na možnosti jejího dělení, porozumění i vysvětlení skrze trojici tzv. uměleckých světů, které jsem identifikoval.
V centru mého výkladu stojí otázky spojené s unikátní uměleckou výzvou, jež byla pro tehdejší tvůrce nová a s níž se museli nutně vyrovnat: Jak (může) vyprávět celovečerní film? Jak přitom na základě své analýzy tvrdím, každý z těchto tří uměleckých světů, tj. skupin soustavně spolupracujících filmařů, přišel s jinými postupy a způsoby, jak lze celovečerní film coby vyprávění pojmout. Svou soustavnou prací během několika let (1918-1925) přitom vytvořili trojici paralelních modelů, s jejichž dědictvím se možná potkáváme dodnes - a které tak můžeme chápat jako základ narativních možností tradice českého filmového vyprávění.
Podle pozdějších komentářů lidí v publiku byla přitom přednáška plně srozumitelná i tehdy, pokud jste žádný český němý film nikdy neviděli, což bude spíše běžnější než naopak, obávám se. :) Přednáška byla spojená s celou sekcí, již jsem dramaturgicky připravil a uvedl - a sice mou vysněnou veřejnou prezentací českých němých filmů, z nichž drtivou většinu posledních skoro sto let nikdo veřejně neviděl a jež se i díky mému výzkumnému projektu dočkaly digitalizace (za což pochopitelně vděčím vstřícnosti Národního filmového archivu). Jeden z nich, DRVOŠTĚP (1922) Karla Lamače, se navíc momentálně dostane i do programů českých Filmových klubů!
Takže kdo chce, může se se mnou vydat na stoletou cestu časem do minulosti české filmařiny!