Kamera:
Miroslav SoučekHudba:
Petr MalásekHrají:
Miroslav Táborský (vypravěč), Pavel Rímský (vypravěč), Viktor Preiss (vypravěč), Zlata Adamovská (vypravěč), Jiří Suchý, Zdeněk Svěrák, Jiřina Bohdalová (více)VOD (4)
Obsahy(1)
Po čtyřech desetiletích od smrti jedné z největších legend českého divadla Jana Wericha vznikl jeho první velký filmový dokumentární portrét. Dokument s názvem Jan Werich: Když už člověk jednou je přináší strhující životní příběh této herecké legendy. Svobodné myšlení v nesvobodné společnosti přinášelo Werichovi mnoho úskalí a tato myšlenka prochází celým filmem. Stejně jako snaha tvůrců přiblížit fenomén chytrého humoru, který je Werichovu vyjadřování připisován. (Falcon)
(více)Videa (15)
Recenze (76)
Velmi dobrý dokument o jedné z největších kulturních osobností minulého století. Zamrzí začátek, který má zřejmě v divákovi hned vyvolat emoce (od dokumentu ale čekám hlavně fakta), ale vzhledem k tomu, že zbytek filmu je (naštěstí) chronologický, se tam vůbec nehodí. Je určitě dobře, že jsou připomenuty filmy natočené v zahraničí. Oceňuju titulky informující, o jaký film v ukázce jde, ale tyto titulky ke konci chybí. Nakonec si z filmu odnáším i jakousi myšlenku: "My Češi jsme takoví kulturní bojovníci. Když je nám zle, spojíme síly, nikoli však s flintou v ruce, ale v umění. Mezi řádky si zanadáváme na ty, kteří nám velí, a je přitom úplně jedno, jestli jsme si je sami zvolili, nebo nám byli zvoleni, pak se vrátíme do svých životů, které celkem rádi přizpůsobíme dané situaci, a jsme rádi, že máme klid." ()
Vcelku tradičně natočený dokument (vzpomínky ještě žijících přátel či rodinných příslušníků, fotky, videa) o veselém velikánu československého filmu, který bohužel žil v tak blbém období dějin, že nemohl tvořit naplno (nacisti, druhá světová válka, komunistický převrat v roce 1948, normalizace po roce 1968). Werich si dobu opravdu "vychytal", měl hroznou smůlu, ani v té Americe mu to nevyšlo. Dokonce ani v té bondovce si prý kvůli dobrým očím Blofelda nezahrál (aspoň jsem tu viděl jeho fotku s bílým kocourem při castingové zkoušce, tu jsem dříve nikde nezahlédl). Dokument silný, ale svým způsobem smutný. ()
Je mi to líto, ale když nebudu brát v potaz velikost osobnosti Wericha, nejde o výjimečný dokument. Nezatracuji náročnou práci při dohledávání dochovaných materiálů, ale formát filmu působí jako televizní dokument z ČT2. Aneb není na tom nic vyloženě špatného, ale ve slabších pasážích je to sterilní nuda. ()
"Zahájili jsme svou činnost co revoltu proti kdejakému - proti Slavínům, Památníkům, Panteonům, Pantátům, Potentátům a Páprdům." Jana Wericha som vždy obdivoval, ako herca, komika, tvorcu, umelca vo všeobecnosti, ale proste aj ako človeka, a to človeka múdreho a ohromne charizmatického. A tak som si jednoducho nemohol nechať ujsť tento dokument venovaný jeho životu. A sklamaný som rozhodne nebol, podozvedal som sa o ňom pár zaujímavých informácií. Je priam neuveriteľne, koľko rozmanitých režimov Werich zažil, pričom takmer všetky mu nejakým spôsobom šliapali na krk. Do "zbierky" mu už chýbali len rakúsko-uhorský režim (aspoň čo sa týka jeho tvorivého obdobia) a režim, ktorý nastúpil po nežnej revolúcii. Z ľudí, ktorí nás dokumentom sprevádzajú, ma najviac potešila účasť môjho obľúbenca Zdeňka Svěráka. Trochu ma zamrzelo, že sa v dokumente venuje veľké množstvo času smutným veciam, hlavne rôznym zdravotným problémom (nielen samotného Wericha), ale zrejme sa tomu bolo ťažké vyhnúť, keďže to všetko bolo jednoducho súčasťou jeho života. Nemyslím si inak, že by bol tento dokument nejako skvelo nakrútený, ale určite je silný po obsahovej stránke a už len osobou Jana Wericha. "Když už se za názor má trpět, a za názor se vždycky trpí, tak proč já mám trpět za oficiální názor, když já si můžu klidně trpět za svůj." ()
Vynikající průřez kariérou a životem Jana Wericha, mého oblíbence. Každou vteřinu tohoto dokumentu jsem hltal a byť pro mne mnoho řečeného nebylo novum, užil jsem si jej na maximum. Zajímavé byly i vzpomínky Z. Svěráka, J. Suchého či Jiřiny Bohdalové, případně Werichovy vnučky. Čtení z korespondence podtrhlo dobře odvedenou práci tvůrců. A souhlasím, že při záběru na herecké persony během podpisové akce Anticharty, byly oči Ladislava Peška hodně výmluvné. V současné situaci ohledně covidu, kultury, oteplování, atd. se hodí na závěr tohoto komentáře přidat obligátní otázku pana Škutiny: "Tak co tomu říkáte, pane Werichu?", leč odpovědi se už nedočkáme. ()
Galerie (6)
Zajímavosti (2)
- „Nevyhnuli jsme se ani otázce celoživotního přátelství s Jiřím Voskovcem, které bylo narušeno realizací filmu Císařův pekař (1951) a Pekařův císař (1951), kdy se Jan Werich bez souhlasu Voskovce vrátil k tématu Golema, jež spolu zpracovávali už před válkou. Premiéry Císařova pekaře v New Yorku se Voskovec nezúčastnil, ačkoli v NYC žil a vnímal to jako zradu. Pak ale přátelství obnovili a pravidelně si psali dlouhé dopisy. Úryvky z některých dopisů ve filmu citujeme,“ uvedl spoluautor a spolurežisér filmu Martin Slunečko. (SONY_)
Reklama